Теа Бекман
Кръстоносен поход по джинси

Превод от нидерландски: Василка Ванчева, 1992

chitanka.info

1. ГОЛЕМИЯТ СКОК

— … а това — каза д-р Симиак — е трансмитерът на материя. Долф Веха бе загубил ума и дума и гледаше със страхопочитание огромния апарат, заемащ цялата задна стена на лабораторията. Подът бе покрит с дебели, добре изолирани кабели. Освен това имаше и един висок плот с лампички, копчета, ръчки — и всичко означено с неразбираеми цифри и знаци. Изведнъж Долф почувствува как се смалява пред грамадната машина, с която можеше да се установява връзка с миналото. Той беше единственият син на д-р Веха, приятел на двамата учени, изобретили машината на времето. Месеци наред момчето бе молило да надзърне в лабораторията и ето че сега, през коледната ваканция, беше получило разрешение. Но не бе си и помислило, че трансмитерът на материя може да има такъв величествен вид.

— Това какво е? — попита Долф, сочейки средната част на апарата, която приличаше донякъде на телефонна кабина с дебела изолация на стените и прозрачна врата, висока колкото човешки ръст. Тя не беше направена от обикновено стъкло, а от някаква пластмаса, която според д-р Симиак, била вечна.

— Тук се поставя клетката с предметите, които ще бъдат телепортирани — обясни д-р Кневелтур. Той беше асистент на д-р Симиак.

— А после с нея ли ги връщате?

— Ако имаме късмет.

— Как така късмет?

— Виж какво, момче — захвана д-р Симиак — Ако телепортираме например едно животно в тази клетка, трябва да чакаме най-малко три часа, докато можем да го върнем обратно. Трансмитерът изразходва много енергия, загрява и трябва да се охлажда. През цялото това време клетката с животното стои на едно и също място в миналото а така и трябва, защото машината е нагласена точно на тези координати. Ако междувременно някой измести клетката или ако тя е паднала върху наклонен терен и се е плъзнала леко, тогава при нас не долита нищо друго освен малко пясък и пръст. А опитното животно е изчезнало завинаги.

— Защо правите опити само с животни? Те не могат да разкажат какво са видели в далечното минало, в което са били — логично отбеляза Долф.

— Изобретението ни все още не е излязло от началния си стадий, моето момче. Преди да помислим да телепортираме хора в миналото, трябва да сме сигурни, че не ги излагаме на никакъв риск. А и хората са прекалено тежки.

— Защо да са прекалено тежки?

— Апаратът все още не е надхвърлил шейсет килограмовата граница. Освен това не можем да видим къде попадат животните. Засега нямаме обратна връзка. Затова ако се приземи да кажем в някое блато или насред морето, нашият човек не би могъл да ни се обади по никакъв начин — той е безвъзвратно загубен.

— А най-лошото е — намеси се д-р Кневелтур — че след всеки опит с по-тежки животни, например маймуни, трансмитерът излиза от строя за няколко седмици. Обратният полет изисква такова огромно количество енергия, че се стопяват всички предпазители и в устройството настъпва пълен безпорядък. В такива случаи може да се наложи да го поправяме цели два месеца.

— Добре, добре. А сега машината наред ли е?

— Да. Надявам се след Нова година да започнем работа със специално обучени маймуни, които ще могат да придърпват разни предмети от околността в клетката си.

Долф кимна. Той не откъсваше поглед от кабината и се мъчеше да си представи как ли ще се чувствува човек, ако го затворят вътре, за да го запратят някъде в далечното минало. Изведнъж каза, почти без да иска:

— Аз бих опитал.

Двамата учени го погледнаха изумено. Пред тях стоеше снажно момче, не навършило шестнайсет години, ученик, чийто любим предмет е историята, но все пак дете. И това дете беше казало … Не, не можеше да си го мисли наистина.

Той просто мечтаеше за приключения, като тези които даваха по телевизията: зашеметяващи и недействителни.

— Още нямам шейсет килограма — каза Долф.

— Ти не си с всичкия — извика д-р Симиак.

— Имам очи и уста. Мога да огледам всичко наоколо и след това да ви разкажа какво съм видял — невъзмутимо продължи Долф. Но вече не беше напълно спокоен: сърцето му биеше като лудо.

— Безумие, пълно безумие — мърмореше д-р Кневелтур. Ала гласът му звучеше вече другояче — той се колебаеше!

— Пренасянето е рисковано — каза д-р Симиак, но и неговият глас бе по-дрезгав, отколкото в началото. Колкото повече се противяха учените, толкова по-силно ставаше желанието на Долф да се впусне в тази авантюра.

— Аз ще съм съвършено опитно зайче — започна той — Имам необходимото тегло и чифт добре виждащи очи. За всеки случай ще си взема някакво оръжие. Много добре разбирам, че се излагам на опасности, но умея да се справям с всякакви трудни ситуации. А и нали цялата работа няма да продължи повече от няколко часа, точно колкото… Знаете ли, вкъщи имам една книга, в която се разказва за рицарския турнир на 14 юни 1212 година, устроен от херцог дьо Дампиер в Монживре, Средна Франция. Какво ще кажете, ако ме телепортирате там, а? Страшно ми се иска да го видя. Като се върна, ще ви разкажа с най-големи подробности дали вашият трансмитер работи така безупречно, както си мислите. А какво могат да ви съобщят опитните животинчета? Нищо. Само ще ги изследвате и ще съберете малко прах от козината им. Но това не е убедително. Аз мога да ви дам истинското, научното доказателство, Долф забеляза, че двамата мъже се колебаеха.

— … а пък не се и страхувам — побърза да добави той.

— Момченце, ти явно не разбираш — каза д-р Симиак сериозно, — че приемем ли предложението ти, което естествено няма да направим, ще имаме само един път възможността да те върнем. Ако не сполучим, ако в този момент ти не си на своето място, тогава си загубен и до края на живота си ще трябва да се луташ из средновековието.

— Ще бъда там на секундата — тържествено обеща Долф.

— Много лесно ти се струва всичко — каза д-р Кневелтур, но очите му жадно искряха.

— Обзалагам се, че с компютъра ще можете да из — Числите мястото на кацане до милиметър — не отстъпваше Долф — Може да взема един пастел и да го отбележа с пръст, няколко часа след това ще го открия безпогрешно. Ще пъхна в дрехите си и нож, че ако ми се наложи, да се отбранявам. И … и…

— Я, стига, момче — извика д-р Симиак с треперещ глас. Твърде е рисковано. Досега човек не се е връщал в миналото. Ами ако нещата се развият съвсем другояче, не бихме искали отговорността да падне върху нас.

— Все някой трябва да е пръв — отвърна Долф. И аз съм готов.

Той не искаше повече да мисли, нито пък да чака.

Искаше да се наложи и да не губи ни секунда. Тази безумна, невероятна възможност да надникне в средновековието нямаше да се повтори! Двамата естествоизпитатели продължаваха да го разубеждават, но Долф изобщо не ги слушаше. Само гледаше „телефонната кабина“, вратата към миналото, към рицарските турнири и приключенията. Навън земята бе скована от мрачна и студена зима. В лабораторията беше топло. Долф държеше в ръце дебелото си яке с вълнена подплата. Сякаш внезапно осенен, той го облече.

— Пуснете ме — каза момчето с почти заповеден тон. Над трансмитера на материя висеше хронометър. Долф хвърли поглед към циферблата. След малко щеше да стане един без петнайсет. Той инстинктивно свери новия си часовник (подарък за празника на св. Николас).

— Можем да се уговорим с точност до минута кога да се върна на определеното място, откъдето ще ме изтеглите обратно — каза момчето. Изведнъж се случи чудо. Долф не разбра дали учените отстъпиха пред сляпата му упоритост или не устояха на желанието най-сетне да използуват трансимитера на материя по истинското му предназначение. Но за свое най-голямо учудване той видя, че и двамата кимнаха почти едновременно. Д-р Кневелтур забърза към компютъра и започна да вкарва данните.

— Значи 14 юли 1212 година. Така ли? Монживре във Франция… Само да погледна на картата къде се намира. Той продължи да си мърмори нещо, докато се занимаваше с компютъра. Д-р Симиак също не стоеше на едно място. Изтича навън и след малко се върна с два пастела — един черен и един светложълт. Освен тях даде на Долф и остър като бръснач нож, който момчето затъкна в колана си.

— За да намалим риска до минимум — каза ученият, предлагам експериментът да продължи четири часа. Той отново се бе превърнал в естествоизпитател, провеждащ поредния си опит. Записа си часа, който показваше хронометърът: един без пет.

— Настройката на трансмитера ще ни отнеме няколко минути. Така че ще бъдеш изстрелян приблизително в един часа. Запомни го добре, момче. Точно в пет часа, и ни секунда по-рано или по-късно, ще те изтеглим обратно. Разбрано?

— Там ще съм. Долф вече се бе отправил към „кабината“. Д-р Кневелтур се върна с резултатите от компютъра. Той видя, че Долф отваря вратата и отново бе обзет от съмнения.

— Убеден ли си, че искаш? — извика ученият пронизително. Помисли пак — само веднъж можем да опитаме да те върнем…

— Знам — отсече Долф и влезе в кабината. Д-р Симиак тръгна да затвори вратата, но преди това каза:

— Избягвай, доколкото можеш, срещите с хора, Долф. Дрехите ти не са подходящи. Ах, момче, я по-добре излез, това е чиста лудост.

— Не говорите каквото мислите — отвърна хладнокръвно Долф.

— От всичко на света най-много ви се иска да тръгна.

Това беше самата истина и д-р Симиак не можа да каже нищо повече. Д-р Кневелтур вече стоеше пред плота и натискаше копчетата и ръчките. Все още държейки вратата отворена, д-р Симиак каза с пресипнал глас:

— Добре тогава. Стъпи изцяло върху тази четириъгълна плоча. Ето така. Гледай да не се докосваш до стените. Затвори очи и не мърдай. Имай търпение, сигурно ще минат три минути, докато се натрупа достатъчно енергия… И не забравяй нищо да не докосваш, момче, аз…

— Ясно, хайде вече! — рече Долф и затвори очи. Чу че вратата се хлопна и до него не проникваше никакъв шум повече.

Момчето стоеше неподвижно като статуя, „Я да поброя малко. — каза си той — Три пъти до шейсет. Бавно…“ — и започна да брои. Спокойно и съсредоточено. За да не мисли. За да не загуби нито за секунда сляпата си упоритост. За да не се уплаши, за да не започне да размахва ръце от страх, за да не изпищи — „Трийсет и едно, трийсет и две…“ За кой ли път броеше вече до шейсет, за втори или трети? Какво всъщност правеха двамата мъже. „Четирийсет и пет, четирийсет и шест…“ Зад затворените си клепачи той се опита да различи цифри вместо кръговете, които се въртяха лудо пред очните му ябълки. „Петдесет и осем, петдесет…“ И светът изчезна. Долф усети удар, от който му се зави свят и се разнесе болка но цялото му тяло. Край ушите му се надигнаха шумове, които бавно се засилваха, докато накрая можа да определи произхода им. Вятър в клоните на дърветата. Птичи песни. Долф все още не смееше да мръдне или да отвори очи. Изведнъж той почувствува слънчева топлина върху главата си. Вече не му се виеше свят. Погледна…Беше пристигнал! Но къде?

2. ПРОВАЛ!

Долф Веха се намери край един пуст път. От двете страни се издигаха високи склонове, обрасли с дървета, храсти, треви и цветя. Отляво пътят се спускаше надолу към един завой, отдясно вървеше стръмно нагоре и отново свършваше със завой, така че не се виждаше почти нищо от околността. Долф сведе поглед към краката си и откри, че е стъпил върху плосък камък. Всичко бе минало отлично! Изведнъж той пак можеше да мисли, дори се осмели да помръдне. Защото почти не вярваше, че всичко това е истина. А то беше истина. Само че мястото бе друго. Дали и епохата беше различна, това Долф тепърва трябваше да открие. Той хвърли поглед към часовника си. Един и две минути. Дали беше верен? Да… Момчето отново погледна към краката си, прибрани един до друг върху камъка. Как можаха да го изчислят така! Бяха улучили най-добрата възможност: мястото се виждаше отдалеч и лесно можеше да се отбележи. Долф се сети за пастелите, извади ги от джоба си и се наведе. С жълтия, а след това и с черния, описа по един правилен кръг около ходилата си. После ги прибра доволен и направи една крачка. „А сега да внимавам къде вървя — помисли трезво той — че ще трябва навреме да се върна при камъка. Онази голяма бреза също е добър знак, по който ще мога да се ориентирам.“ Беше доста топло и Долф пухтеше в подплатеното си зимно яке. Но не смееше да го съблече, макар че под него носеше дебел сив пуловер. Освен това бе обут в джинси, къси чорапи и тежки зимни обувки. Истинска лудост, защото бе попаднал в средата на лятото. Слънцето сипеше жар върху главата му. Непавираният път, покрит с камъни и прах, блестеше на ярката светлина. „Изглежда съм кацнал в някаква хълмиста местност — помисли си момчето. — Я да видя накъде води този път.“ Той тръгна надолу по склона, а из подметките му се вдигаха облаци прах. Зави и изведнъж пред погледа му се откри долина, в чието дъно се виждаше някакъв град.

— Това трябва да е Монживре — въздъхна Долф — Той е! Той е няма грешка! Макар градът едва да се мержелееше сред маранята, дори от това разстояние си личеше, че в него нямаше модерни сгради. Момчето различи смътно кули и отбранителни валове. Ниско долу, по пътя под него се движеше покрита каруца по посока на портите. Из нивите в долината работеха хора.

— Намирам се в средновековието, по средата на Франция от тринайсети век — убеждаваше се сам Долф, но това не беше за вярване. Той тъкмо се канеше да продължи надолу, когато дочу шум. Зад гърба си, някъде отдалеч. Тропот на коне, викове, врява. Огледа се страхливо, но не забеляза нищо. Завоят скриваше горната част на пътя от погледа му. Виковете и дрънченето на оръжия се засилваха — звукът не беше успокояващ. Дали на път за големия турнир не се бяха срещнали двама вражески настроени рицари и не се бяха нахвърлили един връз друг.

— Трябва да проверя — измърмори Долф — Само да внимавам да не ме видят. Той побягна назад, готов всеки миг да се шмугне в храстите. Точно зад камъка с нарисувания знак сви в завоя и картината, която се откри пред погледа му, го накара да забрави, че трябва да се крие.

Там се водеше бой и то какъв! Двама конници бяха нападнали един мъж, който явно бе яздил магаре. Сега магарето ревеше в храстите. Мъжът размахваше огромна тояга, крещеше и се зъбеше. Конниците бяха облечени в кафяви дрехи и кожени жилетки, а на главите носеха кожени шлемове. Те определено не бяха рицари, изглеждаха парцаливи и занемарени, а конете им! Отдалеч личеше, че мечовете, които двамата въртяха, бяха ужасно тъпи. Мъжът с магарето се бранеше с кривака и в момента, когато Долф видя боя, той улучи единия от нападателите си в ръката с такъв мощен удар, че мечът му излетя и падна в праха на няколко метра от тях. Но колкото и сърцат да беше странникът, борбата бе неравна. Кръвта на Долф закипя.

— Пладнешки разбойници — изсъска той. Момчето забрави всякаква предпазливост, защото видя, че мъжът с магарето беше на път да загуби битката. Извади, разгневен ножа от колана си и се втурна напред. Точно пред очите му един крак натисна шпорите на коня. Долф замахна, обзет от дива ярост. От пронизителния крясък над главата си разбра, че острието бе минало през панталона на разбойника и пронизало бедрото му. Измъкна веднага ножа и побеснял от гняв, го заби пак, този път доста по-високо. Конят се обърна рязко към него, той отскочи, но въпреки това врагът му го улучи в рамото. Силата на удара бе смекчена от ножа, с който Долф вече беше успял да го намушка, а мечът не успя да разцепи дебелото яке, но рамото и ръката на момчето се разтрепериха. То отново замахна към крака… В този момент другият разбойник се свлече от коня. Мъжът с магарето го бе повалил. Със силно кървящ крак противникът на Долф обърна коня си и го насочи върху него, но момчето отскочи встрани. Разбойникът не успя да овладее животното, за да нападне отново, и продължи да препуска напред, следван от останалия без ездач кон. Другият разбойник все още лежеше на пътя и скимтеше. Последва нов удар и настъпи тишина. Битката беше свършила. Долф се отпусна запъхтян върху изсъхналата трева край пътя, отмахна косите от мокрото си чело и се втренчи слисано в ръката си, държаща окървавения нож. „Много лошо го улучих… нараних човек“ — тази мисъл го прониза. Мъжът с магарето стоеше пред него. Той също дишаше тежко и бършеше потта от лицето си. Каза нещо, но Долф не го разбра, а не се и помъчи да го разбере, тъй като беше много объркан. Сега, след като битката бе отминала, той премисляше всичко. Срамуваше се, плачеше му се дори. Лявото му рамо гореше като огън. Мъжът явно си бе поотдъхнал. Той се запъти да улови магарето си. После завърза животното за едно дърво и се приближи до разбойника, който още лежеше неподвижно напреко на пътя. Ритна го ожесточено. Като видя това, Долф замръзна. Разбойникът беше мъртъв. Убит от страхотната сопа на мъжа с магарето. Момчето се разтрепери. Когато странникът му махна с ръка, той се изправи като вдървен. Опипа лявото си рамо, опасявайки се да не би да има счупване, но то беше здраво. Мъжът хвана разбойника за главата и направи знак на Долф да го поеме за краката. Така двамата завлякоха трупа извън пътя. После се спогледаха и странникът се усмихна. Момчето разбра, че нямаше от какво да се бои. Беше спасило живота му! Впрочем, средновековният човек съвсем не се държеше враждебно. Той отново каза нещо и една дума се стори позната на Долф, тя приличаше на „благодаря“. Мъжът отново отвърза магарето и направи знак на Долф да го последва. Момчето се зарадва, защото да се скиташ сам в този свят явно беше опасно за живота. Ами ако избягалият разбойник бе отишъл да търси помощ или… Вместо да върви направо към града, след неколкостотин метра мъжът сви в една пътека, която ги отведе до зелена поляна върху склона. Оттук се откриваше прекрасен изглед към долината и града в далечината. Около тях птиците пееха с цяло гърло. Над главите им кръжаха ястреби. Въздухът беше топъл, чист, ухаен. Изведнъж Долф се почувствува като във ваканция. Мъжът с магарето извади от торбата си хляб и студено месо и покани Долф да хапне с него. Двамата се разположиха удобно като за пикник. Хлябът беше невероятно вкусен. Долф отхапа от месото и учудено вдигна поглед. Не можеше да определи какво бе то — овче или свинско, но беше … беше страхотно! Друга дума не му идваше наум. Мъжът с магарето също ядеше и не говореше. Забиваше едрите си бели зъби в хляба, късаше парчета месо и от време на време отпиваше по глътка от един кожен мях, а после го подаваше на Долф. Момчето също пиеше. Мехът, изглежда, беше пълен с разредено вино, течността имаше леко кисел вкус и щипеше на езика, но веднага утоляваше жаждата. Рамото му все още се обаждаше, ала болката бе намаляла. Обзе го такова прекрасно настроение, че най-сетне се реши да си съблече якето. Забеляза учудения поглед на странника, който разглеждаше пуловера и джинсите му. Едва сега Долф си даде сметка, че спътникът му е млад човек. Той имаше дълги тъмни коси, красиви кафяви очи и загоряла кожа. Облечен беше в зелена връхна дреха, запасана с кожен колан, от който висеше ножница с къса кама. На краката носеше кафяви ботуши, а край него се търкаляше шапката му. Според Долф видът му бе съвсем хипарски и напомняше ексцентрично облечен студент от Амстердамския университет. Когато приключиха с яденето, мъжът с магарето погледна Долф в очите и посочи собствените си гърди.

— Леонардо — представи се той — Леонардо Фибоначи да Пиза.

— Пиза ли? — Долф заекваше от учудване. Боеше се, че не е разбрал добре думите. Но спътникът му кимна в знак на съгласие. Момчето забеляза, че и от него очакваха да се представи. А явно трябваше да назове и родното си място. И така, той каза, сочейки се с пръст:

— Рудолф Веха ван Амстелвен. В същото време обаче му стана ясно, че ще си има трудности с езика. Не знаеше френски, да не говорим за франкски! А и по латински не беше светило… Леонардо заговори така бързо, че на Долф свят му се зави. Но изведнъж той осъзна, че това не беше старофренски, а още по-малко италиански. Езикът на мъжа приличаше малко на нидерландски, малко на немски, ала не беше нито единият нито другият…

— По-бавно — извика момчето — Така не те разбирам. Спътникът му го разбра и започна разказа си отначало, но вече говореше бавно, като натъртваше на всяка дума и я подкрепяше с жестове. Долф го слушаше с изострено внимание. Улавяше доста изрази. Та това беше среднонидерландски. „Нещо като средновековен нидерландски — сети се момчето — А като говорят бавно, се разбира почти всичко.“

И действително, той схвана доста неща от словото на Леонардо. Разбра например, че младият мъж е студент, че е следвал две години в Париж, а сега се е запътил към Болоня, за да завърши там учението си. Тръгнал преди няколко седмици и досега нищо не му се било случило, докато преди по-малко от час не го нападнали изневиделица двама пладнешки разбойници с надеждата, че самотният пътник ще бъде лесна плячка. Те не подозирали, че жертвата им ще върти така чевръсто страшната си тояга и че точно на време ще му се притече на помощ този чужденец.

Горе-долу това беше смисълът, който Долф с мъка успя да извлече от разказа на Леонардо. Сега студентът, естествено, очакваше спътникът му също да разправи нещо за себе си. Момчето се изпоти при тази мисъл. Но започна. Опитвайки се да произнася думите по начина, по който ги изговаряше Леонардо, той сьобщи, че е тръгнал за големия турнир на херцог Жан дьо Дампиер в Монживре и посочи с ръка града в далечината.

— Дампиер ли? Монживре? — изуми се Леонардо. Долф кимна и потвърди адреса, като отново посочи трептящия в маранята град.

— Ето го. Монживре.

Леонардо поклати глава.

— Това не е Монживре — проговори той — Това е Спирс.

— Спирс ли? — Долф припряно посочи на север — Тогава е там? Монживре? Леонардо отново поклати решително глава и също посочи на север.

— Там е Вормс.

Долф зяпна. Не беше възможно. Та Вормс бе град в Западна Германия. На Рейн… А Спирс се намираше под него, значи… Той вдигна разтревожено ръка над очите си и дълго се взира в града, който бе обвит от горещината като с пелена, така че неясните му контури едва се различаваха. Но постепенно започна да се убеждава, че вижда църква, издигаща се високо над другите сгради. Стори му се, че дори разпознава формата и. Преди три години беше минал с родителите си през Шпайер на път за Швейцария. В спомените му бе останал един забързан град с много промишлени предприятия, с разкошен мост над Рейн и широки входни магистрали, но най-силно се бе запечатала в съзнанието му внушителната катедрала, част от която датираше от дванайсети век. Нима това беше същата църква? Нима Спирс и Шпайер бяха един и същ град? Но в такъв случай той не се намираше във Франция, а в Германия! Не, това беше невъзможно. Зад града нещо блестеше като широка сребриста панделка, река.

Долф посочи нататък.

— Това Рейн ли е? Леонардо кимна. „О, небеса — помисли си момче то — Значи наистина съм кацнал не където трябва“. Момчето се обърна решително към студента.

— Коя година сме сега?

— 1212. Това беше наред.

— А датата?

— Кой ден от месеца? — Леонардо най-сетне го разбра.

— Свети Ян. Това не говореше нищо на Долф, но той не посмя да разпитва повече, защото видя, че любопитството на спътника му започна да преминава в недоумение.

— Свети Ян — промърмори студентът. Долф нищо не проумяваше. Но реши да пробва още веднъж.

— Кое число от месеца сме?

— Двайсет и четвърто — отвърна Леонардо, учуден, как може Долф да не го знае. Момчето мълчеше. Мислеше. Десет дни разлика! Дали беше сгрешил? Или имаше различие в календара на неговия век и на този? Той реши, щом се върне в своето време, да провери най-прецизно този факт. Неочаквано студентът попита:

— Откъде си? Момчето го разбра.

— От Амстелвен. Леонардо вдигна рамене.

— Намира се в Холандия — поясни Долф.

— Аха… Значи си от Холандия?

— Да.

— А защо едва ме разбираш? Нали в Холандия също говорят този език. Или ти знаеш само някакъв диалект. „Уф, какво ми дойде до главата — помисли си Долф раздразнен. — Не бях очаквал такава досада.“ Той взе да рови в паметта си какво знаеше за средновековието. Навсякъде католицизъм. Борба за власт между германския император и папата. Строеж на величествени катедрали като тази долу: катедралата на Шпайер. Несигурни пътища, затруднени комуникации, кръстоносни походи, турнири, вражди между феодалите и рицарите. Науката в зародиш, а оттам — силно разпространени суеверия. Хората носели муски срещу дявола, кръстели се на всяка крачка и ако нещо не им вървяло, обвинявали лукавия. Пътували много, въпреки опасностите, по суша и по море… Долф вдигна поглед и видя две кафяви зайчета, които го наблюдаваха, изправени на задните си лапи. Леонардо се засмя и ги замери с буца пръст. Животните се отдалечиха най-невъзмутимо. А зад тях, по дърветата и храстите, извиваха песни птиците. Колко красива беше земята наоколо! Недокосната, блестеше от чистота в светлината на лятното слънце. По склоновете и в просторната долина, прорязани от реки, се простираха ниви и овощни градини, в които работеха хора. Ни бръмчене на коли, ни рев на самолети. Ни вонящи газове от фабрики. Ненадейно очите на Долф се напълниха със сълзи. Къде се беше дянал този прекрасен свят през двайсети век? Той каза бавно на Леонардо:

— Имай ми доверие, друже. Пред теб стои обикновено момче, което се е заблудило. Аз също съм студент.

— Значи знаеш латински?

— Не съвсем.

— А какво знаеш тогава? Математика?

— Да — отдъхна си Долф. Математиката не беше любимият му предмет, но предполагаше, че ще може да се мери с един човек от средновековието.

Той хвърли бегъл поглед върху часовника си. Беше минал час и половина. След като не можеше да присъства на турнир, тъй като бе кацнал на друго място, нямаше да е зле да разгледа по-отблизо града. Но Леонардо беше открил парче песъчлива земя и замъкна Долф натам. С една суха клонящ той нарисува няколко фигури: триъгълник, паралелепипед. Долф се ухили, взе клонката и изписа пресечен конус, куб и пирамида. След това двамата си стиснаха сърдечно ръка. Бяха се разбрали.

За пръв път през живота си Долф съжали, че не знаеше нищо повече по математика, освен някои основни понятия. На шега написа в пясъка Питагоровата теорема: a² + b² = c². Но Леонардо явно беше изправен пред загадка. Посочи цифрите с недоумение. „Ами той сигурно смята с римски цифри“ — стресна се Долф, заличи теоремата и започна да пише римските цифри от до X. А под тях — арабските: 1, 2, 3 и т.н. до 10. Леонардо се въодушеви:

— Това са източни знаци — извика той. Долф кимна.

— Да, ние използваме само тях. Така се смята по-лесно, отколкото с римските.

Дали го беше разбрал студентът? Във всеки случай бе схванал горе-долу смисъла на думите му.

— Слушал съм за тези цифри, но не ги познавам. Я, ми ги покажи!

Те се преместиха на друго място, където имаше повече пясък, и Долф се залови да учи скитащия средновековен студент на най-простите задачи от началните класове. Леонардо явно схващаше бързо, макар че момчето непрекъснато се запъваше пред чуждите думи. А употребата на нулата докара студента направо до екстаз. Времето летеше.

— Къде си учил всичко това? — попита италианецът — В училище, в Холандия.

— Невъзможно — възкликна Леонардо — В Холандия живеят диви, плиткоумни рицарите още по-плиткоумни духовници, които едва говорят латински. Дори университет нямат там.

Долф отново бе обзет от безпокойство. Той погледна тайно часовника си и изтръгна. Четири и половина! Покрай сметките и опитите да говори на този чужд полунидерландски, полунемски език съвсем бе забравил за времето. Беше пропуснал възможността да разгледа прекрасния средновековен град там долу. Четирите часа пътуване във времето бяха пропилени за празни брътвежи, бакалски сметки и дори за бой… И какво доказателство щеше да даде на д-р Кневелтур, че наистина е бил в тринадесети век, по хълмовете край Шпайер на Рейн? Но пък Леонардо беше такъв очарователен младеж!

Долф се надигна, изтупа пясъка от джинсите си и посегна да вземе якето. — Аз трябва да вървя — каза вяло той. Леонардо също се бе изправил.

— Защо? За къде бързаш? Тогава да тръгнем заедно — предложи той. Долф поклати отчаяно глава. Винаги, когато не знаеше какво да прави, той пъхаше ръце в джобовете на панталоните си. Както сега. Пръстите му напипаха пастелите. Те не му трябваха повече и Леонардо сигурно щеше да им се зарадва.

— Вземи — каза момчето и подаде на студента двете парчета.

— Вземи ги за спомен. С тях можеш да пишеш. Дали го беше разбрал младият мъж. Той се втренчи в лицето на Долф, после премести погледа си към ръката му и плахо пипна с пръст пастелите. Момчето се огледа, взе един камък от земята и драсна върху него с черния пастел.

— Виждаш ли? Вземи ги в знак на приятелство. Леонардо сияеше. Той кимна, посегна към врата си и свали тънкото шнурче, което носеше наместо верижка. На шнурчето се полюшваше една висулка: емайлирано изображение на Светата Дева. Студентът сложи украшението в ръката на Долф и взе пастелите. Долф така се зарадва от тази размяна на подаръци (представи си само, пандантив от тринадесети век, как ли ще се чуди д-р Кневелтур), че поднесе висулката към устните си. Леонардо го наблюдаваше със задоволство. После двамата си стиснаха ръка. Долф си окачи шнурчето на врата, пъхна го под пуловера и навлече якето, махна с ръка и се заизкачва по склона. Там някъде трябва да беше белият прашен път. Часовникът показваше пет без петнайсет, така че имаше достатъчно време да стигне до мястото на излитане и да почака спокойно, докато бъде изтеглен обратно в двадесети век. Но когато превали хълма и погледна надолу към клисурата, Долф изтръпна от ужас. Едва сега до ушите му стигна врявата, която отдавна долавяше, без в действителност да я чува! Долу пееха ясни детски гласчета. Песента им се примесваше с шума от хилядите крачета, които се влачеха по пътя и вдигаха облаци прах. Застанал на височината, Долф гледаше онемял безкрайната върволица от малки главички, която се точеше пред очите му. Край него се изнизваше цяла армия от деца — от пеещи и вървящи деца, стотици на брой! Не, хиляди! Човек не можеше да ги преброи. До където стигаше погледът, пътят бе пълен от единия склон до другия с движещи се напред деца. Той погледна надясно към завоя. Деца и пак деца. И всичките пееха и вървяха. Може би това беше процесия по случай празника на св. Ян? Но Долф трябваше да открие камъка — незабавно! Преди време беше оставил знаци на безлюдния път, които се виждаха отдалеч. Ала сега не можеше да ги забележи под безбройните детски крачета и вдигащия се прах. А децата не поглеждаха ни нагоре, ни встрани. Само вървяха и вървяха, надолу по хълма, по посока на Спирс. Откъде ли идваха. Толкова ли беше голям градът, та да се отпрвят към него хиляди деца едновременно? На екскурзия ли бяха тръгнали или на поклонение? Въпроси, въпроси — и никакво време за отговор. Долф не можеше да остане тук, трябваше възможно най-скоро да открие камъка. Той се заспуска припряно по склона. Малко по-надясно съзря младата брезичка, която бе видял, веднага щом беше отворил очи след кацането. Камъкът се намираше точно срещу нея. Момчето се насочи натам, сърцето му туптеше силно, обхвана го бясна възбуда. А тези деца, да се отдръпнеха поне малко настрани! Да му направеха път … Но клисурата беше тясна. Децата искаха да сторят място на голямото момче, което Се опитваше да си пробие път с лакти през насрещния поток, но редиците зад тях напираха и застрашаваха да ги пометат. Малки ръчички се вкопчваха в ръцете и гърба на Долф. Мършави телца се блъскаха в снагата му. Той настъпи едно босо краче и чу вик от болка. Камъкът! Къде беше камъкът? Долф се заоглежда безпомощно. Върху възвишението над него стоеше Леонардо и също гледаше с пълно изумление реката от деца, която се лееше безспир. Студентът му махна, но Долф не му отвърна. Той продължи да се бори с напиращите маси, за да стигне до брезата.

— Защото някъде там трябва да бе камъкът. Още малко и щеше да го стигне. Едно високо момче го блъсна, няколко момичета се хванаха за ръката му, за да не паднат. Неочаквано друго момче, облечено в сиви дрипи, скочи върху нещо високо, замаха буйно с ръце и завика на неразбираем език.

Изведнъж Долф забеляза, че селянчето беше стъпило върху камъка! Стичащите се край него деца го поглеждаха, сочеха го с пръст, смееха му се. Някои му отвръщаха весело. Масата около Долф се буташе, блъскаше се и той трябваше да прави същото, за да не бъде повлечен.

— Пуснете ме! — изкрещя той над морето от детски главици — Ей, ти, махни се. Аз трябва да се кача там.

Момчето върху камъка правеше танцови стъпки и гримаси. То изнасяше представление. Прииждащите деца го поздравяваха с ликуващи викове, много от тях се спираха, едва удържайки се на крака, и образуваха истинска стена между Долф и селянчето. Изпаднал в паника той блъскаше, удряше, риташе. Няколко деца изпищяха и се дръпнаха назад. Долф погледна натам. Камъкът беше празен и на мястото, до преди секунда ясно очертано с пастел, сега зееше лека вдлъбнатина. С един скок Долф се намери отгоре. Застана неподвижно, сърцето му щеше да изскочи от гърдите, а гърлото му се беше свило от страх. Той започна отчаяно да брои:

— … пет, шест, седем … преди всичко, за да не мисли. За да пропъди от съзнанието си въпроса: къде се дяна момчето? — … двайсет и три, двайсет и четири, скочи, видях го, двайсет и девет, децата изпищяха, за? щото ги блъснах, а не… трийсет и пет, трийсет и шест… Ей сега ще се чуе познатият тътен и ще се озова отново в лабораторията на д-р Симиак. Четирийсет и осем, четирийсет и девет, момчето просто скочи долу, не съм закъснял.

Той не смееше да погледне часовника си, не смееше да мръдне и най-вече не смееше да си признае, че е видял това, което беше видял: как едно момче от тринадесети век, което стоеше на камъка, неочаквано беше изчезнало.

Но колкото и да се опитваше да пропъди от мислите и представите си за бъдещето това, което се бе случило пред очите му — дълбоко в неговото съзнание се бе загнездила абсолютната сигурност, че момчето беше изтеглено в двайсети век. И то само защото той, Долф Веха, бе закъснял.

Изведнъж в ушите му прокънтя гласът на д-р Симиак, който обясняваше: „И ако не успееш, искам да кажа, ако не се явиш навреме на определеното място, ще трябва да се скиташ до края на живота си в друга епоха. Тогава си безвъзвратно загубен“.

Долф си пое дълбоко дъх, събра смелост и погледна часовника си. Пет и шест минути. Остана на мястото си все още с надеждата, че се е излъгал. Минутите едва се влачеха, но нищо не се случваше. И той разбра: „Провалих се, пропуснах шанса си. Единствения си шанс…“ Лека-полека сътресението от ужаса и разочарованието се поуталожиха. Долф отново започна да мисли трезво. Той още стоеше върху камъка, върху току-що отворилата се вдлъбнатина — но си даваше сметка от какво се беше образувала тя. Д-р Кневелтур не бе посмял да поеме ни най-малкия риск и беше използувал пълния капацитет на трансмитера на материя. Сьоръжението сигурно вече бе излязло от строя за няколко месеца Долф се свлече на земята мъртво уморен и съвършено отчаян и с невиждащи очи загледа децата, които още се стичаха надолу. Но вече по-бавно — с големи пролуки в редиците. Те се влачеха покрай него, изтощени до смърт, неспособни нито да пеят, нито да се шегуват, нито да се смеят, нито дори да се молят. Долф ги гледаше, но картината не му говореше почти нищо.

Децата от опашката капеха едно по едно и повечето от тях бяха момичета или съвсем малки малчугани е мръсни, измършавели личица, увити в парцали. За кратко пътят опустяваше и след това — нова група, сур-сур-сур — едва кретащи босячета, без сила дори да говорят. Едно дете падна пред Долф, беше на около шест годинки. То заплака. Друго, по-голямо, го вдигна и го повлече със себе си. Изведнъж се появи едно момче, което крачеше напето. Дрехите му бяха разкошни, на краката — меки ботуши, в обкования със сребро колан — затъкната кама, красиво като картина. То теглеше с ръце две изнемощели дечица и весело им приказваше. След него отново се появиха окъсаните дрипльовци — куцащи, плачещи, препъващи се от изтощение. Откъде идваха всичките тези деца, накъде отиваха? Какво означаваше тази процесия, която се точеше до безкрайност? Пред очите на Долф отново се препъна едно дете, но никой не го вдигна и то остана да лежи на пътя. Сур-сур-сур, влачеха се край него босите крака на другите. Той не се стърпя. Не искаше да вижда по пътя паднали деца и то недалеко от мястото, където преди няколко часа бе умрял един разбойник. Скочи, спусна се към момичето, наведе се и го изправи на крака. Но видът на лицето му направо го изплаши. Очите бяха затворени и дълбоко хлътнали в орбитите. На мястото на бузите имаше две вдлъбнатини. Беше леко като перце. Дали бе още живо?

Долф се огледа отчаяно. Край него минаха няколко деца; втренчили поглед напред, напълно затъпели от глад и изтощение, те като че ли местеха краката си автоматично. Какво можеше да направи за припадналото дете, което държеше в ръцете си? Неочаквано до него се появи Леонардо, следван от вярното си магаре.

— Тя ще умре — извика Долф извън себе си. Студентът опипа пулса и отново пусна тънката и като клечка ръчица.

— Мъртва е — каза той нажален. Долф положи малкия детски труп на земята.

— Но защо? — Сълзи се стичаха по бузите му — Какво става тук всъщност? Накъде са тръгнали тия деца? Леонардо не отговори. Той издърпа мъртвото дете от пътя и го скри в храстите. Скръсти смирено ръчичките му на гърдите, прекръсти се над малкия труп, каза едва чуто една молитва и взе да затрупва телцето с камъни. Долф коленичи до него, за да му помогне. Зад гърба си чуваше неспирното сур, сур, сур на влачещите се нови и нови деца… Нямаше ли край това шествие? Колко още деца щяха да минат, неспособни всъщност да направят и крачка от болести и изтощение? Леонардо се надигна.

— Късно става. По-добре да вървим в града. Но се боя, че тази вечер ще залостят портите.

Долф беше започнал да свиква с новия език и вече разбираше доста неща. Ала още не бе получил отговор на въпросите си.

— Какви са тези деца? — настояваше той. Леонардо поклати глава. Той също изглеждаше угнетен.

— Тези деца… слушах вече за тях. Това е детският кръстоносен поход.

— Какво?

— Тръгнали са към Обетованата земя, за да освободят Ерусалим от сарацините. Долф го гледаше със зяпнала уста.

— Тези … тези дребосъци? Леонардо кимна.

— Искаш да кажеш, че децата са тръгнали да се бият с турците? Студентът погледна тъжно към купчината камъни, под която лежеше мъртвото момиче.

— Ама как си я представят те тази работа? — зина от изумление Долф, забравяйки за миг собствената си неволя — Та аз видях дребосъци на не повече от шест-седем годинки, това е просто не … Той не знаеше дали Леонардо го бе разбрал, но най-сетне получи някакъв отговор:

— Това е детски кръстоносен поход. Във Франция имаше нещо подобно, но не се бяха събрали толкова много деца. Чух да говорят за това…

— Не мога да го разбера — изстена Долф.

— И аз не мога. Когато чух за пръв път, не ми се вярваше. Но сега го видях с очите си. Не — каза момчето — Сигурно сънувам. Всичко това е само един лош сън. Ей сега ще се събудя и ще се зарадвам, че не е било истина. Детски кръстоносен поход … нелепо е дори човек да си го помисли. Кръстоносният поход е мъжка работа, с такива неща се занимават рицари на коне, с брони и доспехи. А не деца. Леонардо мълчеше. Той хвана магаренцето си за юздата и потегли, Долф го последва, внезапно обхванат от страх да остане сам в този непонятен свят. Двамата настигнаха едно момченце, което едва влачеше босите си, кървящи крака. Студентът го вдигна, без да каже нито дума, и го сложи върху гърба на магарето. След малко взе едно момиченце, което хълцаше на пътя, и го сложи зад момченцето. Той все още мълчеше, Долф също. Но сърцето му се изпълваше с някакво топло чувство, сякаш горещите сълзи, които потискаше, се събираха в гърдите му. Странният студент, който не се бе трогнал от смъртта на разбойника, който най-невъзмутимо бе замъкнал едно мъртво момиче край пътя и го бе погребал, същият този студент сега се грижеше за клетите деца от опашката. Долф погледна настрани към напрегнатото лице на спътника си. Но след това направо не смееше да използва очите си — стори му се, че видя друго мъртво дете, впило прекършен поглед в едно безжизнено небе.

Така двамата продължиха мълчаливо пътя си към град Шпайер, където биеха камбаните и залостваха портите.

3. БУРЯТА

Звънът на камбаните, които биеха тревога, изкара жителите на Шпайер от домовете им. Подплашени и смаяни, те се стичаха към отбранителните валове и разтревожено питаха какъв враг приближава. Но почти не получаваха отговор. Няколкото мъже, които успяха да се доберат до наблюдателниците, видяха морето от деца, разляло се по пътя към града — и разбраха всичко.

— Децата са, онези от похода към Обетованата земя — провикнаха се те към останалите — Хилядите малки крадци и плячкаджии. Въпреки това някои жени настояваха да се отворят портите и да се пусне детската войска. Ала първенците на града не разрешиха. Разясниха на съгражданите си, че почти нямало град в Немско, който да ги е пуснал.

— Те са безчет! Повечето от малчуганите са изгладнели до смърт и само да стъпят на градските улици, започват да грабят каквото им попадне. Нали са убедени, че Бог ще им прости всички грехове, щом като са тръгнали да разгромят обсадата на Ерусалим. Нима вие, спирчани, искате да бъдат плячкосани къщите и дюкяните ви. Най-добре ще сторите, ако приберете вътре собствените си чеда. По цяло Немско знаят, че детската войска на Николас е непреодолима примамка за всяко младо човешко същество. Дори потомци на рицари и благородници забягват от замъците на дедите си и се присъединяват към детския кръстоносен поход. Ала повечето бранници са сирачета, скитници, мързеливи и непокорни твари, жадни за приключения, които не се свенят да грабят почтените граждани. Нали самият им предводител, младият Николас, е бил крепостен! Плиткоумен, безкнижен овчар бил той, говорел, че му се явил Господ Бог, и ангелски гласове чувал. Да — подбиваха се първенците — само че не Господ Бог, а богатства са му се явили, и не ангелски гласове, ами звън на злато е чувал.

— Това е богохулство — надигна се писклив глас от тълпата — Николас е свято момче и Господ го е призовал.

Градът се раздели на две мнения. Но тъй като мнозинството, загрижено за имането си, настояваше портите да се затворят, така и стана.

Неколцина състрадателни хора се изкачиха на валовете, за да видят минаващите под тях деца. Докараха хлябове и ги пуснаха сред малките просяци, които се нахвърлиха върху тях с диви крясъци и се затъркаляха по земята, удряйки се един друг. С отчаяните си опити да докопат някой комат те стъпкаха хляба в прахта. Най-малките и слабите изобщо не успяха да се доберат до него. Не след дълго шпайерчани видяха, че децата се настаниха в един гигантски лагер недалеч от града, край брега на реката. Походът в непоносимата горещина бе отнел последните им сили. Тук поне щяха да утолят жаждата си, а може би и да заситят глада си, ако хванеха по някоя риба. Стотици малчугани се престрашиха и влязоха надълбоко, други останаха на плиткото. Мнозина се изподавиха.

Привечер по брега на реката лумнаха, огньовете. Към града се понесе миризма на печена риба и месо. Откъде ли бяха взели децата месо? Ами брашно? Сигурно бяха плячкосали житните полета и смлели полузеленото зърно с камъни, за да изпекат твърд, несмилаем хляб. Някакъв възмутен свещеник държеше пламенна реч на площада пред катедралата.

— Горко нам, спирчани, Господ Бог ще ни накаже за нашето жестокосърдечие — предвещаваше той. — Децата пред градските порти изпълняват Неговата воля, а ние безжалостно ги оставяме вън. Ние ги тласкаме към кражба и грабеж. Ние ги принуждаваме да измъкват чужди свине от кочините. Ние, безмилостните граждани на Спирс, стоварваме тежки грехове връз плещите на тези деца. И оскърбяваме Бог. В Писанието се казва да дадем хляб на гладните, вода на жадните и риза на голите. А какво вършим ние. Залостваме портите и не искаме да се вслушаме в Божата заповед. Горко вам, безверници, Бог ще ви накаже. И така нататък. Но ужасът пред десетте хиляди алчно грабещи детски ръце надделя над милосърдието. И така портите не бяха отворени, разнесе се вечерният камбанен звън, огнищата бяха изгасени и гражданите на Шпайер си легнаха. Те бяха прекалено развълнувани от събитията през деня, за да усетят задухата, натегнала във въздуха. Прекалено дълго бяха стоели по валовете, взирайки се в стана край реката, за да забележат, че оловна пелена бе забулила небето и затъмнила залязващото слънце. Към седем часа Леонардо и Долф стигнаха града, но не можаха да влязат.

— Явно не пускат никого, дори мирни пътници, които нямат нищо общо с безумната детска войска — каза студентът разочаровано. Долф кимна към дребосъците, които клюмаха на магарето.

— С тия двамата никой няма да ни повярва, че не сме от тях засмя се той — Но все някъде трябва да пренощуваме. Беше му страшно горещо в зимните дрехи. Слънцето се бе скрило, но времето беше все още тежко. Небето висеше над земята като задушаваща влажна завивка. Ни дъх не полъхваше сред листата на дърветата. Добитъкът стоеше на полето и не мърдаше. Всяко движение струваше необикновено много енергия. Леонардо погледна слисано новия си приятел.

— Ти да не би да мислиш да спим край пътя? — попита той недоумяващо.

— А защо не? Нощта ще е топла. Студентът поклати глава изумен.

— Ей така, край пътя…, човече, ами че нали на секундата ще ни прережат гърлото. Рудолф, струва ми се, че пак не си на себе си. Как, за Бога, си дошъл здрав и читав от Холандия до тук, като нехаеш за тези работи?

— Какво да правим тогава? — попита безпомощно Долф. Леонардо кимна към брега на реката.

— Ще предадем двамата малчугана, а после ще е най-добре, струва ми се, да прекараме нощта в стана. Там има много народ. Ако все пак децата бъдат нападнати от разбойници, то ще пострадат само тези по краищата. По средата ще бъдем на сигурно място.

— Не искам да спя сред децата — сопна се Долф, — Не мога да ги гледам, колко са нещастни. Леонардо явно не разбра добре и тези думи.

— Големият им брой е за нас закрила, каквато няма да имаме, където и да се установим. Естествено, разговорът не протече така гладко, както го предаваме в книгата. Долф имаше големи трудности с езика. Студентът говореше с италиански акцент и използваше думи, които бяха излезли от употреба преди векове — както в немски език, така и в нидерландски. От друга страна половината от словесния запас на момчето беше непонятен за Леонардо. Но Долф, този безспорен талант в езиците, се справяше все по-добре с новия език. Той се съгласи неохотно. Под стоманено сивото небе двамата се запътиха към лагера на детската войска. Долф беше жаден. Знаеше, че мехът на студента е почти празен. Ала щом стигнаха реката и видяха стотиците деца, които вървяха по брега, газейки във водата, миеха се и пиеха, ужас сви сърцето му:

— Но те пият от реката! — възкликна той.

— Че как иначе — отсече студентът, и също се спусна към водата заедно с магарето си. Животното незабавно наведе глава и започна жадно да пие. Леонардо клекна, напълни меха, поизми се, пи… „Ох, една баня няма да ми се отрази зле — помисли си Долф, чувствувайки, че ризата лепне на гърба му — Само че това е Рейн …“ Той взе да се съблича, докато остана по гащи. Скри дрехите си в храстите и се гмурна в реката. Повечето деца около него пляскаха голи-голенички във водата, смееха се, пръскаха се. Тънките им бели телца блестяха под оловното небе. Изведнъж Долф откри, че реката беше чиста! Водата му стигаше до хълбоците и въпреки това виждаше пръстите на краката си. Той отпи, вкусът и беше чудесен. Но отчаян вик за помощ привлече вниманието му. Някакво момче беше влязло навътре, бе се препънало и течението го бе понесло. То явно не можеше да плува и не беше в състояние да премине няколкото метра до брега. Цапаше с ръце и крака от страх и така още повече се отдалечаваше. Долф изобщо не се поколеба, хвърли се напред и заплува към детето. Хвана го за дългите коси, като гледаше да остане извън обсега на ръцете му, търсещи за какво да се уловят, и започна да се отблъсква навън.

Скоро усети опора под краката си. Изправи момчето, остави го на брега и веднага се гмурна обратно в реката, защото отново се чу детски вик за помощ. Неочаквано видя до себе си друго момче. То доплува изненадващо бързо до давещия се. Долф му кимна и се върна обратно, но преди да стигне брега, до ушите му стигна нов вик. Нямаше ли кой да наблюдава непредпазливите малчугани. Накрая Долф вече не си спомняше колко деца беше извадил от водата. Пет ли, шест ли… А и съвсем не бе единственият, който спасяваше давещи се. Започна да се стъмва. Децата наобиколиха огньовете, за да се изсушат. Набодоха на шишове уловените риби и мръвките от едно откраднато прасе. Намачкаха краденото жито в горещата пепел и изпекоха твърди като камък питки. Дърва за горене имаше достатъчно. Бяха спрели да ловят риба и да се къпят. Лека-полека всички се успокоиха. Съборени от умората, мнозина заспиваха, незавършили бедната си вечеря. Юмручетата им все още стискаха здраво парчетата питка, но останалите ги измъкваха. Биеха се за по-добро място за спане. Най-силните заграбваха най-големите комати и най-удобните местенца. Долф намери Леонардо край един огън, където студентът хранеше с хляб и месо двамата си избраника, както и още няколко присъединили се към тях дребосъци: Долф не взе нищо, приятелят му също. Но те можеха да минат и без храна. Момчето имаше толкова много въпроси, толкова неща искаше да научи, ала напрежението от спасителната операция и всичките преживявания през деня го бяха уморили. Той се опъна край огъня като Леонардо. Студентът беше накарал магарето си да коленичи между двамата и лежеше, увил юздите около китката си.

— Малките обесници може да ми откраднат магаренцето през нощта и да го заколят — измърмори той обяснението на действията си. В Шпайер биха вечерните камбани. Децата реагираха автоматично. Хвърлиха пясък в огньовете, за да намалят пламъка, и незабавно налягаха. Долф пъхна якето под главата си и също се опита да заспи. Но това, което иначе можеше да направи, както си беше буден, посред бял ден, в тъмното не му се удаваше. Той се мъчеше да се заслуша в шумовете от реката, в скоковете на рибите, в плясъка на водата по брега, в шумоленето на тревата. Ала над всичко неудържимо изплуваше мисълта за Амстелвен, за родителите му. Изведнъж Долф си представи, че преди дванайсет часа живееше все още в двадесети век: гимназист във ваканция, и болка прониза гърдите му. Преди дванайсет часа той беше все още момче, което бе получило разрешение да разгледа лабораторията на д-р Симиак и неговия асистент, тъй като имаше добър баща, приятел на известния учен от студентските години. Тази сутрин, преди дванайсет часа, зимният студ все още щипеше бузите му. Преди девет часа стоеше пред трансмитера на материя и с възторжена непоколебимост придумваше двамата учени…

Изведнъж той се сети за селянчето, което бе изтеглено вместо него в двадесети век и сигурно се чувствуваше също така чуждо и откъснато.

— Поне не съм единственият, попаднал в погрешна епоха помисли си той почти на глас. Колкото и да е странно, тази мисъл го утеши до известна степен. Докато се мъчеше да си представи как ли е реагирало момчето от тринайсети век, попадайки в напълно чуждия му двайсети век, Долф заспа. От далечината долетя глух тътен.

В два часа през нощта бурята избухна с пълна сила. Екна силен гръм и децата наскачаха. Неочаквано бързо след него блесна светкавица и ярката и светлина сякаш подпали реката. Долф също се стресна и седна. Чу шумолене и изневиделица дъждът рукна отгоре му като из ведро. Тлеещите огньове засъскаха и изгаснаха. Децата трепереха. Уплашени молитви се възнасяха към небето. Няколко гласчета захванаха нерешително една песен, ала бяха заглушени от трясъка на гръмотевиците, барабаненето на дъжда и свистенето на вятъра.

Долф посегна към якето си, но преди да успее да го облече, вече бе подмокрен до кости. Той чу гласа на Леонардо, който се опитваше да усмири пощурялото си магаренце. Уплашени до смърт, децата се купчеха едно в друго, държаха се за ръцете, вдигаха побледнелите си личица към разгневеното небе. Сълзите им се сливаха с дъжда, който се лееше върху тях, пороят изглежда не можеше да прекоси реката и вилнееше над главите им с такава сила, сякаш небето щеше да се продъни. Към Долф допълзя десетина годишно момиченце. То трепереше цялото и изглежда нямаше нищо друго освен една дрипава рокля, изпокъсана на много места. Долф отново съблече якето си и го наметна върху слабичките му раменца. Дрешката беше добра, платът бе непромокаем, подплатата — от агнешка кожа. Детето въздъхна от задоволство и понечи да се сгуши още по-плътно до гърдите му. Клетото малко същество …

Бурята връхлетя не само върху детския стан, но и върху град Шпайер. Една камбанария (не на катедралата) бе ударена от гръм. Дървеният покрив и скелето на камбаните веднага бяха обхванати от буйни пламъци. Въпреки изливащия се дъжд, силният вятър раздуха огъня. Големи парчета горящо дърво полетяха във въздуха към покривите на къщите, които бяха дървени или сламени. Над града виснеше злощастие. Хората напуснаха презглава къщите си, всеки с необходимите две ведра в ръце. Наредиха се в редица до пристанището и започнаха да си подават дървените съдове един на друг, шибани от дъжда. Изведнъж в средата на веригата удари гръм и уби две жени. Надигна се страшен вой, но хората продължиха да си подават ведрата над овъглените трупове, тъй като пожарът заплашваше да обхване целия град.

Децата, скупчени около угасналите огньове, онемели от страх, се взираха в града и гледаха как високо във въздуха лумват пламъци. Сред грохота на бушуващата стихия до ушите им долитаха крясъци откъм валовете. Леонардо, прилепен до Долф и уплашеното момиченце, също гледаше като прикован към призрачната картина.

— Така им се пада — извика той на приятеля си.

— Скоро ще пламне целият град — отвърна му Долф, но студентът поклати глава.

— Не вярвам, при това време …

И наистина, много градски къщи така бяха прогизнали от вода, че още щом ги докоснеха, летящите из въздуха искри угасваха. Хората хвърляха безспир цели ведра в огненото море на църквата и околните къщи. Водата изсъскваше и веднага се изпаряваше, облаците от пара се смесваха с облаците от пушек и образуваха застрашително покривало над града. Целият този театър се осветяваше от светкавиците и от запалените факли на шпайерчани, които сновяха по улиците и валовете. Децата не издаваха ни звук. При фантастичната гледка на пожара в града те бяха забравили собствения си страх. А може би им се струваше, че небето отмъщава заради тях. Мълчаха и не откъсваха поглед от пламъците, които се стрелваха над валовете, после се снижаваха, за да лумнат отново. Сред стихията на бурята се разнесе мощен звън. В града нямаше църква без камбанария и сега всичките камбани изпращаха своя вик за помощ над околните поля и гори.

Най-сетне бурята сякаш се набушува. Хоризонтът припламна още няколко пъти, но дъждът намаля и покривалото от облаци се разкъса. Тук-там по небето грейнаха звезди, месецът се спусна ниско над реката, хвърли лъч светлина върху мокрите до кости деца и веднага изчезна зад препускащите облаци. Но Долф усети, че малките се успокоиха, след като луната им бе намигнала. Момиченцето в ръцете му се размърда и измърмори нещо на себе си. Той си помисли смътно: „Никога не съм имал сестричка“, но веднага забрави за това. Питаше се дали да не стане и да отиде да помага в града. Но краката му, обути в просмуканите с вода джинси, тежаха като олово. А и какво щеше да прави с гражданите на Шпайер. Чу гласа на Леонардо до себе си:

— Добре, че не ни пуснаха снощи.

Тази мисъл бе минала и през неговата глава. Какво гореше там? Хижа ли, кметството ли или някое стоварище? Той не знаеше, но какво ли го и засягаше. Тук на полето, под открито небе, бе на сигурно място. Беше мокър, зъзнеше, но мълниите бяха подминали детския стан. Около него се отправяха молитви. В усилващата се светлина на утринния здрач Долф видя, че Леонардо се прекръсти. Дълбоко в себе си той почувствува необходимостта да направи същото или да изрази по някакъв друг начин благодарността си. Това го изненада, защото в дома на семейство Веха богослужението никога не е било на почит.

Денят настъпи с едно мокро слънце, което бързо набираше сили и скоро започна да разпраща топлина. Пожарът в града явно бе потушен. Наистина все още се издигаха стълбове дим, идващ от тлеещите останки, но голямата опасност бе преминала и изнурените шпайерчани можеха да изгасят последните въгленчета.

Свещеникът от предната вечер държеше проповед на площада пред катедралата:

— Спирчани! Аз вече предвещах, че ще ви стигне наказанието Божие, ако прокудите светите деца от къщите и улиците си. И виждате ли какво се случи тази нощ? Господ Бог, който с великата Си милост е дал прошка на толкова грешници, не можеше да не отмъсти за обидата, която нанесохте на Неговите чеда. Той изпрати огън от небето, за да удави града ви в море от пламъци и дим. Но градът е още читав, ще кажете вие? И си мислите, че сте били пощадени? Хилядите деца отвън на полето, които Бог призова да освободят гроба на Неговия син от сарацините, тези свети деца ви пожалиха, граждани на Спирс. Те измолиха милостта Божия за града. И Бог се смили, и върна огъня на небето, и дъжда прати да изгаси пламъците. Молитвите на тези деца спасиха домовете ви, на същите тези деца, на които вие хляб и сол отказахте. Покайте се, спирчани, покажете, че не сте напълно покварени, че Лукавият не е завладял напълно душата ви. Покайте се и покажете благодарността си. Занесете на децата богати дарове, че без тях, загинали да бяхте тази нощ!

С наведени глави и натежали колене тръгнаха гражданите на Спирс към домовете си, към пощадените си домове…

В лагера на децата цареше голямо оживление. Осем хиляди захвърлени на произвола на съдбата същества сушаха дрехите си и събираха оскъдното си имущество, разпръснато от нощната буря. Те миеха калта от личицата си и пълнеха празните си стомаси с речна вода. Щъкаха забързани напред-назад из полето и представляваха почти весела гледка. Всички се радваха, че са оцелели. Радваха се, че всяка направена крачка ги приближава към мечтания бял град Ерусалим. Още щом ги видеха, дивите сарацини трябваше да се разбягат и да бъдат изгорени от жаркия дъх на Бог. И тогава пред тях щяха да се разтворят вратите на един празен бял град, най-красивия, най-богатия и най-свещения сред градовете, и те щяха да бъдат щастливи, докато свят светува. С тази вяра живееха децата…

— Гладен съм — каза Долф на Леонардо, който търкаше магарето си с шепа трева.

— Мисля — отвърна невъзмутимо студентът, посочвайки с един замах на ръката огромния лагер — че всички те също са гладни.

Долф млъкна засрамен. Момиченцето, което бе подирило през нощта закрила при него, го гледаше в очакване. То го следваше като сянка. Какво ли беше открило в това момче, та му имаше такова доверие? Долф едва го забелязваше. Той се бе съблякъл и си сушеше дрехите на слънце. Момиченцето също смъкна мократа си рокличка. Под нея не носеше нищо друго освен една захабена, скъсана ризка. То се почеса, каза нещо на Долф, което той не разбра, и неочаквано хукна към реката, влачейки със себе си рокличката.

Изведнъж Долф се стресна и побягна след него. Докато се къпеше, детето можеше да се залиса и да влезе надълбоко. Но скоро той видя, че безпокойството му беше неоснователно. Момиченцето клекна край едно плитко заливче, съблече си и ризката и започна да пере дрехите най-старателно, като не смееше да навлезе в чистата вода по-навътре, отколкото до кръста. То си миеше косите и телцето така усърдно, че Долф се изненада. В училище беше учил, че хората от средновековието били невероятни мърльовци, че изобщо не се грижели за чистотата и затова ги нападали най-страшни болести.

Долф наблюдаваше слабото бяло телце със съжаление. Плешките на момиченцето стърчаха като криле. Ребрата му се брояха. Тесният ханш и тънките крачета като че ли едва удържаха тежестта му. Ала движенията му излъчваха естествена грация и неутолима жизнерадост.

Преди да се покатери на брега, то навлече още мократа си ризка. Вдигна усмихнато поглед, развеселено, че момчето го е последвало и го пази. Едва сега Долф видя личицето му, обкръжено от тъмноруси коси, от които капеше вода. Момиченцето беше много мило. Той му подаде ръка, издърпа го и му кимна. Погледна го в големите сиви очи, които изглеждаха още по огромни, защото беше толкова слабо. Забеляза благородната линия на челото му, нежната извивка на брадичката и изпита някакво особено вълнение. Кое ли беше това дете? Как ли бе попаднало сред колективното безумие на детския кръстоносен поход? Долф взе мократа рокличка, изцеди я и я простря на тревата. Момиченцето спокойно седна до него.

— Как ти е името? — попита той.

— Марике — Гласът и беше нежен и ясен.

— Откъде си? Момиченцето не го разбра. Думичката „име“ му беше позната, но „откъде си“ беше на чужд за него език.

— Wo kommst du her? — опита пак Долф и този път то грейна и му кимна с глава.

— От Кьолн. Гражданче! Раснало е в сянката на високи зидове, а през тесните прозорци е прониквал шумът от строежа на площада. През 1212 година строителството на след време така прочутата Кьолнска катедрала е било в разгара си. Долф случайно знаеше този факт. Той не посмя да я разпитва по-настойчиво. Марике беше едно от многото, едно от осемте или деветте хиляди заблудени деца. Какво я вълнуваше, какво я беше довело до тази безумна постъпка, това той, здравомислещият ученик от двадесети век, може би никога нямаше да разбере.

— Хайде — каза Долф и се изправи. Но тя отказа да го послуша и се опита наново да го привлече до себе си.

— Какво искаш?

— Как ти е името? Марике имаше право. Щом задаваш въпроси, трябва и да отговаряш. Долф изпъшка и клекна, като сложи пръст на гърдите си:

— Рудолф Веха ван Амстелвен. Тя пребледня. Сивите и очи гледаха уплашено.

— Рудолф…Марике отстъпи назад, устните и трепереха.

— Няма да ти сторя нищо лошо — бързо добави той.

— Благородник — прошепна тя плахо. Най-сетне всичко му стана ясно. Марике го бе взела за дете на рицар, а може би и за избягал паж. Както изглеждаше, името Рудолф се даваше само на момчета с благородническо потекло. Той поклати решително глава: Баща ми е учен … чиновник е. Дали го беше разбрала. Очевидно да.

— Можеш ли да четеш — попита тя, изпълнена със страхопочитание.

— А да пишеш? — той кимна.

— Къде се намира Амстелвен?

— Много далеч, в Холандия.

Явно беше чувала за Холандия. Тя вдигна ръка и приглади косите си.

— Кой е господарят на баща ти? И Долф сгреши:

— Баща ми е на служба при кралицата на Холандия. Марике поклати глава. „Колко съм тъп — помисли си Долф — През 1212 година Холандия не е имала никакъв крал, нито кралица, ами е била част от Свещената германска империя, просто едно графство…“

— Нашият господар е граф Вилхелм Холандски[1] — поправи се той бързо.

— О-о. Той ли те пусна или си избягал?

— Баща ми не знае къде съм — каза Долф и този път говореше самата истина. Отговорът му явно задоволи Марике. Тя го погледна с възхита, стана и го задърпа за ръката към лагера. Леонардо беше оправил магаренцето си. Момиченцето нахлузи почти изсъхналата си рокличка.

— Ще тръгваме ли! — попита студентът.

— Къде? — учуди се Долф, докато се обличаше.

— Как къде… към Болоня, естествено! Момчето не знаеше какво да каже. Но преди да успее да измисли нещо, Марике го дръпна за ръката, като възбудено сочеше към града. Двамата разтъркаха очи — не им се вярваше, че това, което виждаха, бе истина.

Ала то си беше самата истина. Портите зееха широко отворени и от града се стичаха хиляди мъже, жени и деца, натоварени с кошници, купи и вързопи. Те бързаха към стана, колкото им държаха краката, а децата очакваха процесията в учудено мълчание. Тогава от детската войска се отдели едно момче. То носеше дълга, снежнобяла дреха и твърде стабилни ботуши. След него напред излязоха двама монаси в тъмни раса. Тази открояваща се тройка се отправи срещу шествието на шпайерчани. Когато ги пресрещнаха, тримата размениха няколко думи с първите в редицата. Бялото момче направи тържествено движение с ръка, сякаш благославяше тежко натоварените хора. После отстъпи крачка настрани, взе един голям самун и се обърна към слисаните деца. Пронизителният му глас се чуваше надалеч:

— Деца, Бог ни праща своите дарове. Благодарете му за Неговата доброта. Хиляди деца паднаха на колене, отправяйки своята благодарност към небето.

— Ясно, ясно, носят ни ядене — отбеляза сухо Леонардо. Жителите на Шпайер се пръснаха из лагера, като раздаваха с пълни шепи храната. Този път имаше достатъчно за всички, дори за най-малките. Марике държеше в ръцете си една още топла питка и лицето и грееше. Тя забиваше зъбките си с такова настървение, че беше истинско удоволствие човек да я гледа. Долф си раздели с Леонардо едно печено пиле и забеляза учудено, че досега не беше опитвал нещо по-вкусно. Как така изведнъж проявяваха такава щедрост гражданите на Шпайер, след като бяха прекарали една тежка нощ? Това човеколюбиво дело беше в такова несъответствие с тяхната неумолимост от предната вечер, че Долф бе направо объркан. Леонардо му показа изгорялата камбанария.

— Уплашили са се — каза той пренебрежително и пъхна в торбата на седлото парчето хляб, което им бяха дали. Децата бяха обхванати от буйно веселие. Група след група, сити, сухи и отпочинали, те започнаха да се изтеглят от полето, заточиха се покрай градските стени, след което поеха по стария боен път, който водеше на юг край реката. Долф гледаше след тях. „Ами аз?“ — помисли си той отчаяно — Може би най-разумното беше да остане в околностите на Шпайер, близо до камъка. Друга възможност да се върне някога в собствения си век той нямате. Но от къде щеше да разбере д-р Симиак, че момчето ще чака на същото място, докато оправят трансмитера? Та това можеше да продължи цели три месеца. И от какво щеше да живее през цялото време? Той знаеше толкова малко за тази странна, жестока, несигурна епоха. Естествено, можеше да опита да се пазари за чирак в града. Но отново щяха да го обсипват с неудобни въпроси. На бърза ръка щяха да го обявят за магьосник или еретик и да го прогонят. Ако не го хвърлеха в някоя тъмница, разбира се. Какви шансове имаше да оцелее?

Децата се точеха край него и пееха. Тревата шумолеше под босите им крачка. Леонардо забеляза един малчуган с подут глезен, който едва вървеше, и го вдигна върху гърба на магаренцето си.

— Засега — каза той уж с безразличие — смятам да се присъединя към детската войска. В една посока сме. Наистина, малко бавничко ще трябва да вървя, но затова пък ще стигна здрав и читав.

Думите на студента — или по-точно значението им — минаха покрай Долф. Той разбираше, че в този момент трябваше да вземе решение, от което щеше да зависи бъдещето му. Беше накарал да го телепортират в средновековието, воден от романтичното желание да види рицарски турнир. Поради някаква грешка в изчисленията бе кацнал посред детската войска, тръгнала на кръстоносен поход, който му се струваше чисто безумие, но от друга страна дълбоко го вълнуваше. Погледът му се плъзна към раненото дете върху магаренцето на Леонардо. После към безбройните боси крачета, които крачеха край него. И най-накрая към Марике с нейното колосално доверие във възможностите му — и тогава Долф разбра. Той не можеше да изостави тези деца. Той знаеше повече от тях, беше по-силен, по-добре обучен и по-сръчен от който и да е малчуган. Марике имаше нужда от него. Изостаналите на опашката, ранените, обезсърчените сякаш го зовяха. Сред близо деветте хиляди възторжени малки поклонници сигурно имаше поне хиляда, които се нуждаеха от помощ. Които нямаше да издържат на лишенията, дългия път, горещината и глада. Долф се сети за децата, които бе извадил от реката. Сети се за Леонардо, странстващия студент. Защо искаше пък той да се присъедини към детската войска? От страх пред опасностите по пътищата? Глупости. Младежът не беше такъв страхливец, току що бе чул зова на отчаянието. Знаеше че е нужен.

— И аз идвам — каза Долф. Вече нямаше връщане назад. С тези три думи гой отхвърли последната възможност за спасение и прие участта на човек от средновековието. Последната надежда отлетя и последната връзка със собствения му свят се скъса.

— Добре — зарадва се Леонардо. Марике пъхна ръчичката си в неговата ръка и те тръгнаха. С другите деца, към Ерусалим.

[1] Граф Вилхелм Холандски, управлявал графство Холандия от 1247 до 1256 г — Б. пр. ↑

4. КРАЛЯТ НА ЕРУСАЛИМ

Гигантската войска се точеше бавно-бавно по брега на Рейн по един стар боен път, водещ към Базел. Леонардо, Марике и Долф вървяха на опашката. Макар че се чувствуваха достатъчно бодри и спокойно можеха да настигнат челната колона, Долф подозираше, че студентът нарочно се влачи едва-едва, за да може, ако види някое изнемощяло или паднало дете, да го вдигне за няколко часа на магарето. Бяха разтоварили животното и носеха багажа на собствения си гръб. Нерядко се налагаше вярното магаре, което беше поне наполовина по-малко твърдоглаво от Долф, да носи три или четири дечица. Две от тях бяха направо болни. Не пееха, не искаха и да куснат хляба, който им предлагаше момчето, само гледаха с трескав поглед пред себе си. Долф беше уверен, че дори нямаше да протестират, ако ги свалеше край пътя, ами щяха да чакат кротко смъртта да сложи край на мъките им.

От известно време той не задаваше въпроси. Отмерената стъпка, неспирното ходене по лошия, нагрят път, монотонното пеене замайваха главата и притъпяваха любопитството му. Макар жегата да не бе така потискаща както предния ден, Долф се потеше обилно в зимните си дрехи. Беше съблякъл якето и го бе вързал на гърба си. След един час поход той свали и пуловера, но кожата му беше още бяла от зимата и имаше опасност да изгори под жарките лъчи на юлското слънце, затова не му оставаше нищо друго освен да облече пак дебелия си пуловер. Удареното рамо го болеше по-слабо, а краката му, обути в здравите зимни обувки, не се затрудняваха по лошия път. Но как стъпваха хилядите боси деца по острите камъни, това беше загадка за него. За Долф цялата процесия, простираща се на километри, представляваше една развълнувана, анонимна маса. Освен Марике той не познаваше никого. От време на време зърваше малкото момче в разкошната премяна, което бе привлякло вниманието му още предния ден. Момчето се стрелваше между редиците и изглеждаше, страшно заето, ясният му глас току просичаше песента на децата. Всеки път, щом го видеше, Долф си казваше: „Ама че наперен петел.“ Но веднага след това забравяше за хлапето. Безпокоеше се за двете дребосъчета, които седяха оклюмани върху гърба на магарето и мълчаха. Изведнъж цялото гигантско шествие спря. От далечината долетя камбанен звън и децата реагираха автоматично. Те нападаха по земята или се разпръснаха из тревата край пътя. Като по някаква невидима заповед застанаха на колене и взеха да се молят. Марике също. Дори Леонардо. Долф съобрази, че трябва да последва примера им, явно така се полагаше. Той погледна крадешком нечупливия си часовник — беше дванадесет и двадесет. Сигурно камбаните оповестяваха, че е време за нещо като обедна почивка. Марике бе клекнала пред него и ходилата и бяха точно пред очите му. Той не можа да устои на изкушението и внимателно ги докосна. Тя изобщо не усети. Пръстите му напипаха дебела, мазолеста кожа и някаква коричка от мръсотия — спечената кръв от скоро заздравяла рана, също заобиколена от мазоли. Как можеше да върви с тия крака? Но това явно не я притесняваше. Може би цял живот бе ходила боса по калните улици на стария Кьолн, дори през зимата. Като свършиха молитвата си, децата се настаниха, колкото се може по-удобно, и наизвадиха остатъците от храната си. А тези, на които не им бе останало нищо или бяха приключили с яденето, се излегнаха, за да съберат сили за следващите часове. Изведнъж Долф видя единия от монасите, които бе зърнал сутринта. Облечен в тъмно расо, със сандали на краката и със сурово неподвижно лице той крачеше сред почиващите деца. Пронизващите му тъмни очи обхождаха с изпитателен поглед дългите редици. Дали ги броеше? „Да не би това да е един от ръководителите? — помисли си Долф — В крайна сметка все някой е организирал този безумен кръстоносен поход. Сутринта видях двама монаси и онова чудновато момче в бяло. Сега пък единият от тях върви цели километри през колоната и ни оглежда като генерал, който прави преглед на войските си. Вчера на обяд, когато онова дете падна мъртво на пътя, не го видях. Къде беше той тогава?“

Сега, когато седеше и главата му не беше замаяна от безкрайното местене на краката — сур-сур-сур — въпросите отново го заляха като вълна. Той гореше от желание да разкрие тайната на този кръстоносен поход. И кой освен Марике можеше да му даде по-добри сведения, тя очевидно се бе присъединила от самото начало.

Веднага щом тръгнаха наново, Долф я хвана за ръка и започна:

— Кога потеглихте от Кьолн? Наложи му се да повтори три пъти въпроса си, докато момичето разбере какво го пита. То се изкиска като ученичка, чийто учител е казал нещо смешно в клас.

— Говориш толкова чудновато — поде Долф наново.

— Ами нали съм от друга страна.

— Вярно.

Кьолнският диалект на Марике всъщност наподобяваше много по-силно на днешния нидерландски отколкото Леонардовият среднонидерландски. Говорът и обаче приличаше леко на жабешко квакане, с което Долф още не беше свикнал. Но той бързо го възприе и така разговорът потече сравнително добре.

— Кога тръгнахте от Кьолн?

— Десет дена преди Петдесетница.

— И как тъй се решихте?

— Николас ни донесе посланието. Разказа ни за новата църква. Ах, колко хубаво говореше. Човек нямаше, дето да не му повярва.

— Николас ли?

Долф вече беше чул да споменават това име. Марике посочи напред към необятното море от деца.

— Николас е чул Божиите ангели — заразказва тя въодушевено — Те му се явили и му предали Божията воля.

— Те ли му заповядали да свика детската войска? — недоверчиво попита Долф. Марике кимна.

— Чудо стана — възторжено обяви тя — Истинско чудо. И аз бях там.

— Когато ангелите говорели на Николас ли?

— Не по-сетне. Когато Николас държеше проповед на църковния площад. В Кьолн — Е и какво?

— Ами вдигнахме кръста и тръгнахме подире му. Бяхме много деца от града. И от селата. Беше толкова хубаво …

— А сега вече не е ли хубаво? — сухо попита Долф. Момичето го погледна недоумяващо.

— Вече не е ли хубаво? — повтори той — Не ти ли харесва вече? Мъчно ли ти е, задето си избягала от къщи? Тя явно разбра само последните думи.

— Аз нямам къща.

— Ами в Кьолн?

— И в Кьолн нямам. Аз съм си… Долф беше поразен. Как беше възможно това красиво като кукла дете, с такова съвършено личице да е сираче, да го подритват от врата на врата, да се скита по улиците на големия град, никой да не се грижи за него, да живее от подаяния.

— Значи нямаш ни баща, ни близки, така ли? Марике поклати глава.

— И майка ли нямаш?

— Тя умря. Значи наистина сираче. Ничие дете. Нищо чудно тогава, че се е присъединило към Николас, който сигурно е обещавал на децата планини от злато.

— А какво са казали ангелите на Николас? — продължи да разпитва Долф.

— Казали му, че Бог иска от него да събере колкото може повече деца. И всичките трябвало да са още непорочни. Тогава Бог щял да ги заведе в Обетованата земя, щели да минат през планините и да стигнат до морето. А морето щяло да се отдръпне, щом Николас прострял ръце над него. И така сме щели да стигнем до Обетованата земя, без да се намокрим и без да се удавим. Николас щял да ни заведе до Ерусалим и…

— Но там има турци!

— Бог ни праща, Бог ще ни закриля. Той ще ослепи сарацините и ще ги изгори с мълниите си. Земята ще се отвори и ще ги погълне, защото са дяволи и изчадия на ада. А ние ще останем завинаги в красивия бял Ерусалим и няма да познаем ни глад, ни студ. И вечно ще сме щастливи. Ще садим цветя на Божия гроб и ще се грижим за светите места. Ще срещаме поклонниците и ще ги гощаваме. Горе-долу това беше разказът на Марике. По всичко личеше, че момичето повтаряше думи, които направо му бяха набити в главата. Долф само мигаше. Що за деца бяха тия, че можеха да им натъпчат мозъка с такива щуротии. Кой беше подшушнал на Николас тази идиотска идея. Мошеник ли беше той или луд, на когото се привиждат и причуват разни работи?

— Какви са тия монаси? — строго попита той.

— Дом[1] Анселмус и дом Йоханис. Двама свети люде, които дойдоха в Кьолн заедно с Николас. Те казаха, че Николас е свято момче и е чул волята Божия. Разправиха ни, че един ден, през пролетта, както си пазел стадото, той видял високо във въздуха голям трептящ кръст. От кръста звучали ангелски гласове. Те ни го разказаха, значи е истина.

— Истина е, защото го казват те, така ли? — настойчиво попита Долф. Марике го погледна учудено.

— Ама те са ръкоположени свещеници… как така.

— Естествено — побърза да се съгласи Долф, като се сети за пронизващия поглед на монаха, който правеше преглед на войската през обедната почивка.

— Кой от двамата идва на обяд? — попита той Марике.

— Дом Анселмус. Но ние най обичаме дом Йоханис.

— Добре ли се грижат за вас монасите?

— Не те разбирам.

— Грижат ли се да сте добре нахранени? Лекуват ли болните? Внимават ли изоставащите да не се загубят? Марике само мигаше.

— Кой наглежда всичките тези деца? — упорстваше Долф.

— Ами нали Бог се грижи за нас — възкликна момичето, което най-сетне схвана смисъла на думите му.

— Винаги ли? — усъмни се той.

— Ама че глупаво момче си ти, Рудолф ван Амстелвен — припряно каза Марике — Нали сам видя как жителите на Спирс ни донесоха храна тази сутрин. Бог ги беше пратил.

— А ти, Марике, вярваш ли, че морето ще ви направи път?

— Да, дом Анселмус казва, че направило път на Моисей. Винаги се отдръпвало пред светиите. „Светец — ядоса се Долф — тази дума се върти във всяка уста. С нея предумват и мамят децата. Иначе кой възрастен човек ще вземе на сериозно фантасмагориите на едно душевно болно овчарче?“

— Сам архиепископът на Кьолн ни изпроводи и ни благослови — замечтано разказваше Марике — Беше толкова хубаво. „Все по-забавно става — помисли си Долф — Но какво да се прави, това са то средновековните хора. Нали знаят за Моисей, дето прострял ръце над Червено море и водите му се разцепили, та да мине народът му невредим на другата страна? А после вълните отново се сключили над египетските войни, които преследвали бягащите израилтяни. И всички безрезервно вярват в тази библейска притча. Защо в такъв случай чудото да не може да се повтори? И децата са последвали Николас, за да го видят. За да видят как едно цяло море — дали имат представа какво е това? — как едно цяло море ще се разцепи и те ще тръгнат по дъното му към Обетованата земя, като да са излезли за половин час на разходка! Само това чудо искат да видят те, надеждата ги крепи и им дава сили да извървят пеш хиляди мили. Нима аз съм единственият в тази безбройна детска войска, който знае, че това е невъзможно“? Марике го дръпна за ръката.

— Сърдиш ли ми се? — нацупи се тя, готова да заплаче. Сигурно се бе уплашила от израза на лицето му. Долф я хвана утешително за слабичките раменца.

— Не на теб, мила Марике.

— А на кого тогава? Това той самият не знаеше.

— Не могат ли да оставят някой друг да прави кръстоносни походи, например Готфрид Булонски — попита той гневно.

Марике направо се задави от смях. Долф никога нямаше да разбере това мило дете!

Ами че Готфрид Булонски отдавна е на небето! В главата на Долф изплуваха няколко цифри. 1096 година. Първи кръстоносен поход.

Права си Марике, объркал съм годините. Исках да кажа всъщност Ричард Лъвското сърце.

— И той умрял, така чух — натъжи се Марике.

— Нали има други като него — безукоризнени рицари с брони, добри коне и стрелци. Нека те да освободят Обетованата земя. Това не е работа за невъоръжени деца. Марике му хвърли поглед, пълен с упрек.

— Ти си син на благородник, Рудолф. Как можеш да говориш така?

— Баща ми не е нищо повече от един чиновник — не се стърпя Долф и избухна. Но като видя, че очите и се наляха със сълзи, съжали за невъздържаността си.

— Чуй, Марике, не исках да кажа нищо лошо. Ти си толкова мила…И тя отново се утеши. Марике вдигна едно паднало дете, което Долф, потънал в дълбоки мисли, бе подминал. Тъй като денят напредваше, броят на изоставащите и отпадащите пак започна да нараства. „Колко ли детски живота ще взема този поход всеки ден?“ питаше се отчаяно момчето. И как да им помогне. Не можеше да ги носи всичките.

Изведнъж той съзря подвижното като невестулка момче в хубавите дрехи. То бързаше напред, взело едно малко дете на гърба си. Биваше си го хлапака, силен бе! Леонардовото магаре още малко и щеше да се строполи под тежестта на болните и ранените. Самият студент дърпаше с двете си ръце по едно дете, което едва се движеше. Марике наглеждаше грижливо малките върху магарето, които можеха всеки момент да се свлекат на земята. Долф теглеше четири деца с въже. Много малчугани около него носеха или подкрепяха по-малките от тях. Значи не бяха толкова равнодушни един към друг, както си бе помислил предния ден, слисан от първата си среща с тях. Но това не пречеше по пътя непрекъснато да падат деца, на които никой не обръщаше внимание. Дългият горещ ден бе започнал да взема своя дан.

Опашката, в която вървяха те, напредваше толкова бавно, че имаше опасност да се откъснат напълно от челната група. Краката на Долф взеха да напомнят за себе си. Мъчеше го жажда. Според часовника му скоро щеше да стане четири и половина — само преди един ден още можеше да се надява. Не, не биваше повече да мисли за това. Беше проиграл своя шанс и на негово място друг бе изтеглен в двайсети век. А той живееше сега, в 1212 година, и в този горещ, летен следобед се влачеше към морето по един каменист път. Не искаше повече да се задълбава какво е можел да направи. Трябваше да се опита да оцелее в епохата, от която не можеше да избяга. „Може да живея при Леонардо в Болоня — смътно си помисли той. Аз съм готов учител по смятане, който познава тайните на арабската школа. Ако залегна малко над латинския, ще мога да преподавам в университета, за който говореше той. Или ще стана счетоводител. В този век сигурно ще имат нужда от такива. Само че с колко трудности ще трябва да се преборя. Може на стари години да опиша за поколенията преживяванията си като времекрушенец.“ Макар да не го съзнаваше, Долф вече усилено се приспособяваше към епохата.

Най-сетне те стигнаха полето, където трябваше да опънат стана си за през нощта. Докато не бяха изпохапали от изтощение, децата се пръснаха да събират дърва. Някои се опитаха да влязат в реката, за да наловят, както обикновено, риба. Но се върнаха разочаровани. Брегът беше заблатен и широката ивица тръстика им пречеше да стигнат до водата. Тази вечер нямаше да има риба. Жаждата си утолиха в един ленив поток, който се точеше едва-едва към реката. Макар че целият ден беше горещо, полето също бе мочурливо. Сигурнопрез нощта бе валяло много. Долф се огледа и не одобри мястото за лагера. Още един дъжд като снощния и щяха да газят кал до колене.

Леонардо проследи погледа му и явно прочете мислите му.

— Не се безпокой, Рудолф. Тази вечер няма да има буря. Въздухът е прозрачен. Това е знак за студена, но суха нощ.

Долф нямаше и понятие от предсказване на времето. Когато се канеше да ходи на палатка с приятели, той хвърляше вечерта един поглед във вестника или пускаше телевизора и научаваше съвсем точно какво ще бъде на другия ден. Ала сега имаше доверие в Леонардо, и тръгна с облекчение да търси дърва.

Но и дървата бяха рядкост тук. Малкото клонки, които децата намериха, бяха влажни или прекалено зелени. Няколко малчугани нареждаха лагерните огньове с такава вещина, сякаш години наред бяха членували при скаутите. Други не можеха да се оправят, клоните им бяха твърде големи и с часове се чудеха откъде да ги подхванат. Долф довлече колкото дърва за горене можа да намери. За себе си и Леонардо той не се тревожеше. Дори нощта да беше студена, те двамата щяха да издържат. Но тънко облечената Марике? Ами двете болни дечица, които цял ден трепереха върху гърба на магарето. Долф предполагаше, че се бяха простудили по време на бурята предната вечер. Ако не стояха на топло, щеше да ги хване бронхопневмония и с тях беше свършено. Двете несретничета нямаха никакви защитни сили. Когато огънят се разпали, Леонардо извади от торбата си последните запаси от храна. Една кесийка, пълна със сушен грах, малко зелени подправки, комат хляб. Долф се сети, че биха могли да сварят супа, ако имаха тенджера, и каза на Марике:

— Ще видя дали няма да намеря някоя тенджера. Ти наглеждай болните и от време на време им давай да пийнат нещо.

Той тръгна из гигантския стан, като се оглеждаше на всички страни. Видя, че много малчугани вече спяха. Други ядяха храна, чийто произход не му бе известен. Но видя и още нещо. Зъзнещи от треска деца. Колко ли се бяха простудили по време на бурята предната нощ?

Видя ранени деца, чиито разкървавени крака не бяха превързани. Чиито разбити колене бяха покрити с кръв, спечена мръсотия и мухи. Видя деца с ударени глави, гноясали рани, разкървавени носове, възпалени очи, подути глезени. И никой нищо не можеше да направи за тях. Но повечето бяха здрави и весели. Бореха се с непокорните огньове, опитваха се да стъкмят някаква вечеря с последните остатъци храна от Шпайер. Закачаха се, играеха, пееха песнички, край някои огньове дори свиреха на чудновати инструменти: флейти, шалмай[2], някакъв примитивен струнен инструмент.

В далечината биеха камбани. В цялата околност не се виждаше ни къща, ни село. Най-сетне край един огън Долф откри четири момчета, седнали кротко едно до друго. До тях имаше студена чугунена тенджера. Той ги попита дали ще му я дадат за малко.

— Нали сте се нахранили вече… Но момчетата изглежда изобщо не бяха яли.

— Тази сутрин Берто раздаде последните парчета хляб — плахо се обади едното. Странните дрехи на Долф му вдъхваха недоверие.

— Елате тогава при нас — предложи Долф — Ще варим супа. — Стори му се, че едното момче беше отличният плувец от предната вечер. След като си пошушнаха, четиримата станаха и последваха Долф, който ги заведе при Леонардо. Марике отиде веднага за вода.

— Виж — каза студентът, който изобщо не се възпротиви, че бяха дошли още четири гладни гърла. В дланта му се мъдреха две напъстрени яйца.

— Къде ги намери?

— В тръстиката. Пълно е с гнезда. Но не са оцелели много яйца Въпреки това момчетата се спуснаха нататък, за да видят дали няма и те да намерят нещо. След половин час се върнаха с още шест яйца и една млада убита патица, почти пате. От супата се получи някакъв странен миш-маш — яйцата и грахът и придаваха гъстота, подправките — пикантност, ала всичко заедно беше по-вкусно, отколкото очакваше Долф. Леонардо си носеше и дървена лъжица, с която Марике изсипваше варивото в устите на болните деца. Те я гледаха благодарно като кученца. След това момичето, студентът и момчетата изядоха останалата супа, като надигаха един след друг тенджерата. Съдържанието не беше голямо, но ги сгря. След това се отпуснаха и развеселиха.

— Добре беше — каза Долф със задоволство.

Сега той имаше време да разгледа по-отблизо четирите момчета. Запознаха се. Най-големият (според Долф той изглеждаше четиринайсетинагодишен) се казваше Франк и беше син на кьолнски шивач. Защо се бе присъединил към детската войска, това не стана напълно ясно. Името на плувеца беше Петер. Той бе ниско, набито момче с яки юмруци и твърдеше, че е някъде към дванайсетгодишен. Израсъл бил край едно езеро южно от Кьолн, в имението на архиепископа. Третото момче беше по-малко, казваше се Еверард. Баща му бил дървар и то не бе виждало нищо друго освен безкрайните лесове и ловните дружини на господаря си, нямаше нещо за гората и горските животни, което Еверард да не знаеше. Четвъртият, Берто, беше по-голям и не искаше да разкаже нищо за живота си.

— Нали сега съм кръстоносец, другото не е важно — отсече той. Но Долф го хареса — изглеждаше добро момче.

Самият той се представи както обикновено — като Рудолф Веха ван Амстелвен, това име винаги произвеждаше огромно впечатление.

Долф посочи местността около себе си.

— Мястото не е подходящо за лагер. Еверард се съгласи с него на минутата.

— Можехме да продължим още малко — Той се обърна на юг. Там брегът изглежда по-висок, и гора има.

— Кой определя къде ще се нощува? — попита момчето.

— Николас — отвърна Франк, без да се двоуми — Той е нашият предводител. Ала най-често се допитва до дом Анселмус.

— Монаха ли? Момчетата кимнаха почти едновременно. — Долф стана.

— Мисля че е крайно време да поговоря с този Николас — каза той. Берто бе направо изумен от тази вест и зяпна новия си приятел с отворена уста.

— Можете ли да ме заведете при него? — продължи Долф.

— Ама то не може току-тъй… — престраши се Берто.

— Рудолф може — изписука Марике — Той е от благороднически род. Явно не бе възможно тази представа да и се избие от главата. Франк също се надигна.

— Да тръгваме — спокойно каза той — Ей там, зад оня гъсталак е опънат шатърът му.

— Какво е опънато? — Долф помисли, че не е чул добре.

— Шатърът му. Там е и покритата му каруца.

— Да вървим тогава!

Един до друг двамата вървяха опипом през стана. Повечето деца вече спяха. Огньовете димяха и гаснеха. В далечината отново забиха камбани. Камбанен звън се носеше по цял ден, но Долф имаше повече вяра на часовника си — херметик, антишоков, който вървеше съвсем точно и се навиваше автоматично. И според него часът бе осем и половина. Както винаги след горещ ден, от реката и полето се надигаха пари, които обвиваха децата със студената си влага и намаляваха видимостта.

— Каква хубава гривна имаш само — каза Франк, който бе забелязал, че Долф гледа часовника си.

— Да, подарък от баща ми.

— Сребърна ли е?

— Неръждаема стомана.

— Дамаскинска стомана ли!

— Нещо такова.

— Баща ти богат ли е?

— Доста — отвърна Долф с неприятно чувство. В сравнение със средновековните хора баща му беше истински богаташ. През двайсети век д-р Веха беше учен със средно висока заплата.

— Тогава защо си избягал, щом ти е било толкова добре вкъщи? продължи да пита Франк — Ей така, заради самото приключение.

Франк бе удовлетворен. Явно и гой се беше включил в детския кръстоносен поход поради тази причина.

След дълго ходене двамата стигнаха до едно леко възвишение сред неравното поле. Почвата тук не бе така мочурлива. Щом подминаха гъсталака, видяха голям огън, около който бяха насядали в кръг възрастни хора и дена Макар да се стъмваше, зад огъня Долф зърна стар боен шатър. Край гъсталака кротко преживяха два бели вола. Малко по-нататък се белееше платнището на волска каруца, зорко охранявана от двайсетина момчета с тояги. Явно Николас не се излагаше на ни най-малък риск. Групата около пращящия огън вечеряше. От ястията се разнасяше такова ухание, че устите на Долф и Франк се напълниха със слюнка. Няколкото глътки супа, които бяха сръбнали, далеч не можеха да заситят глада им. Над огъня се въртяха на шиш още мръвки от дивеч. Долф различи очертанията на птица. Очевидно децата бяха успели да подмамят няколко водни пернати.

В групата влизаха момчето в бяло, двамата монаси и осмина малчугани, чието висше потекло си личеше по дрехите, маниерите и фините ръце. Пъргавото момченце, което Долф вече бе мярнал веднаж, също седеше в кръга. Смаяни, с пълни уста, те впериха поглед във високото момче, което бе изникнало така внезапно сред тях. Долф пак беше наумил нещо и се движеше право към целта, със сляпа упоритост, но без да загуби ни за момент разсъдъка си.

— Аз съм Рудолф Веха ван Амстелвен — произнесе той бавно и тържествено. Както винаги, името произведе силно впечатление. Слабият монах, когото казваха дом Анселмус, вдигна ръка. Дом Йоханис, много по-млад, по-дебел и по-дружелюбен, му кимна с глава. Николас сякаш понечи да се изправи, но остана на мястото си. Издокараните момчета го гледаха с любопитство. От изненада те забравиха да дъвчат.

— … и съм гладен — невъзмутимо добави Долф, сочейки към шиша. Напереният петел незабавно му набучи парче дивеч и се отмести.

— Седни, Рудолф ван Амстелвен. Добре дошъл. По всичко личеше, че членовете на тази елитна група го взеха за свой, за дете на благородници. Само дето дрехите му сигурно бяха загадка за тях. Долф махна с ръка на Франк да седне до него, което останалите явно не посрещнаха с възхита. Те си размениха неодобрителни погледи.

— Ти кой си? — строго попита дом Анселмус. Франк си каза името. Долф съобрази, че съсловното различие между сина на свободни граждани и децата на барони трябва да бъде заличено, и бързо обгърна с ръка раменете на Франк.

— Това е моят другар — рече той! Възцари се потискащо мълчание. Но въпреки това напереният петел подаде на Франк парче месо и с това веднага стана симпатичен на неговия приятел. Щом се засити, Долф огледа внимателно елитния кръг. Децата също го разглеждаха с любопитство и леко подозрение. Той забеляза едно красиво момиче в дълга одежда, изтъкана от фин лен. То беше цялото обкичено с накити, а на гърдите му искреше кръст със скъпоценни камъни, окачен на сребърна верижка. Момчето до Долф носеше тъмночервена горна дреха, жълти панталони и везан със сребро колан, в него бе втъкната прекрасна кама, а дръжката и — цялата в драгоценни камъни. Останалите деца бяха не по-зле нагласени. Момчето в бяло бе естествено Николас. Долф заговори. Той сниши глас, за да не се забелязва чуждият му акцент и за да прикове вниманието на другите. Когато някой говори тихо, хората го слушат по-съсредоточено.

— Вчера аз също се включих в детския кръстоносен поход. Искам да тръгна с вас за Обетованата земя и да помогна да завземем Белия град — каза той в доказателство на своята почтеност. Монасите кимнаха в знак на съгласие, а погледът на Анселмус изпитателно обхождаше здравата му фигура.

— Аз съм от Холандия, където хората говорят другояче и се обличат другояче — продължи Долф, за да обясни всичко, което можеше да им се стори странно у него. A то не беше малко! Дори това изявление бе прието като непозната вест.

— …това, което виждам в детската войска, не ми се нрави — най-сетне Долф стигна до същината на въпроса — Забелязах неща, дето силно ме разтревожиха. Благото на децата е моята първа грижа. Ала видях болни, за които никой не се грижеше. Видях деца, падащи от изтощение по пътя. Видях ранени, за които никой нищо не правеше. Видях деца да умират, други да се давят. Отче — обърна се той неочаквано към Анселмус — този кръстоносен поход е зле организиран. А може да бъде много по-добре.

Тъмният монах сбърчи вежди, ала нищо не каза. Веднъж Йоханес прояви интерес. Николас вдигна ръка към небето.

— Господ всичко вижда, Господ ни пази — каза той като автомат.

— Господ сигурно няма да ни се разсърди, ако му помогнем малко — изпусна се Долф. Кръгът изтръпна от ужас.

— Да ни поучаваш ли си дошъл, Рудолф ван Амстелвен? заплашително попита дом Анселмус.

— Да. Когато казах, че съм гладен, вие незабавно ми дадохте парче месо. Затова съм благодарен. Но тук на полето има още осем, може и десет хиляди деца, и всички те са гладни. А какво се прави за тях?

— Бог ще ги нахрани — отново отвърна Николас, но този път малко прибързано. Тогава Долф се обърна право към овчарчето.

— Чуй ме, Николас — заговори той сериозно и бавно — Бог те е избрал за предводител на тези деца до Обетованата земя. Но по този начин Бог е снел върху теб и отговорността за тях. Ти си натоварен с тежката мисия да ги заведеш здрави и читави пред портите на Белия град. Пътят е дълъг, опасностите големи. Но при по-добра организация и повече здрав разум ще можем да предотвратим много страдания. Не може Бог да е пожелал повечето от тези деца да измрат по пътя. Той те е избрал за водач, но да водиш означава да се грижиш за повереното ти стадо.

— Рудолф ван Амстелвен има право — обади се неочаквано момчето с красивите дрехи. — Когато тръгваше на война, баща ми осигуряваше добра храна на войните си за из път. Дом Анселмус изсъска:

— Затваряй си устата, Каролус. Ала Каролус не се остави да му затворят устата.

— Вие не знаете нищо, защото се возите все в началото на колоната — извика той, — но отзад, на опашката, цари ужасен хаос. Аз вече ви се оплаках и се радвам, че Рудолф ван Амстелвен подкрепи думите ми. „Добре, че имам поне един на моя страна“ — с благодарност си помисли Долф.

— Рудолф ван Амстелвен греши — отбеляза дом Анселмус с леден глас — Това не е обикновен кръстоносен поход. Ние не сме тръгнали на път, за да проливаме кръв и да завладеем Ерусалим с меч в ръка. Ние ще прогоним сарацините с непорочността си.

— Зная — невъзмутимо отвърна Долф — Но това не означава, че сме тръгнали, за да измрем от глад, студ и оскъдица. Всички тези деца — той махна с ръка — всички тези деца очакват да видят Ерусалим. Както вървят нещата, и една десета от тях няма да издържат на похода. Защото предводителите им не се грижат за тях. А самите те не се лишават от нищо.

Долф отново посочи с ръка — този път укорително — остатъците от вечерята, шатъра и покритата каруца.

— Вие не вървите, а се возите. Вие не гладувате. Вие не се простудявате, когато вали и бурята бушува над стана. Вие си избирате удобно местенце за нощуване, без дори да си зададете въпроса дали то е подходящо за хилядите деца, които нямат шатри, където да се подслонят.

— Воловете бяха уморени — намеси се накиченото момиче.

— Долината тук се разширява и има място за всички — защищаваше се Николас.

— Да, но е мочуреста и ветровита. Снощи много деца са се простудили и утре ще се разболеят. Какво се прави за тях? Кой се грижи за тях, кой им дава топъл билков чай, кой поддържа огъня, за да им е топло?

Лека-полека Долф загубваше самообладание. Гневът му напираше.

— Слушай, Николас. Бог може да изпрати на детската войска много изпитания, но не за да я унищожи. — Ние, като предводители на този кръстоносен поход, имаме задачата децата да оцелеят и да се появят пред портите на Ерусалим в пълния си брой. Бог е избрал не само теб, Николас, но и всички нас! И щом Бог иска нещо от нас, трябва да го свършим, колкото може по-хубаво. В момента нещата съвсем не вървят на добре. Всеки ден мрат деца от глад, жажда и умора. А сме още в началото… Не може това да е Божията воля, Николас. Без съмнение, Бог ще ни накара да страдаме, но той иска да си помагаме един друг и да доведем докрай делото, което ни е възложил. Затова трябва да се организираме по-добре. Затова трябва да използуваме възможностите си, всеки от нас. За прослава на Господа. — Амин — рече момченцето до него. „Ама че работа, говоря като поп по телевизията — засрами се пред себе си Долф — Откъде ми дойде наум тази проповед? Да не би и на мен да ми е завъртял главата кръстоносният поход? Хем знам, че нищо няма да излезе…“ Но той забеляза, че речта му бе направила дълбоко впечатление. Момченцето до него въодушевено изръкопляска, прекръсти се и накрая прегърна Долф.

— Ти си достоен син на своя благороден баща — радостно възкликна то.

Двамата монаси седяха неподвижно. Дом Анселмус не откъсваше пронизващия си поглед от странното момче. Ала кръглото лице на Йоханис се разля в топла усмивка.

— Рудолф ван Амстелвен, мисля, че ти си ценно откритие за нас — рече сърдечно той — Може ли да чуя някои твои предложения? Долф вече бе обмислил през деня и плана си.

— Най-напред трябва да разделим децата на групи, всяка със своя задача. Участниците са толкова много, че това няма да бъде трудно — Той взе да брои на пръсти — На първо място ще са ни нужни нагледвачи. За тази цел може да подберем най-големите момчета и момичета, които ще трябва да си намерят някакво оръжие — например сопа. Те ще отговарят за безопасността на децата. Задачата им ще е да ни бранят денонощно от нападения и да следят за реда сред малките. Освен това ще ни трябват големи дружини ловци, които ще осигуряват достатъчно количество прясно месо. Както вече това е бракониерство Долф посочи шиша — А откъде са тези диви патици?

— Каролус ги уби — каза Николас. Момченцето до Долф кимна гордо и посочи към шатъра. Край отвора беше подпрян собственоръчно направеният му лък до него колчан със стрели. — Улучвам птица в полет — радостно каза то — И без сокол мога да ловувам. — А това не е ли бракониерство? — Може би … — Николас сви рамене. Темата явно започваше да му досажда.

— Значи, ти твърдиш — сърдито продължи Долф — че дивечът в полята и горите, през които минаваме, е под закрила?

— Под закрила ли? Отново имаше опасност от недоразумения поради различието в езика.

— Дивечът принадлежи на господарите, през чиито владения минаваме. Само те имат право да ловуват там. Нима искаш светите деца да посегнат на яребиците и сръндаците на някой велик господар?

— Да, точно това искам — изръмжа Долф и се обърна към малкия стрелец — Ти какво ще кажеш, Каролус? Малчуганът подскочи от радост.

— Аз ще подбера ловните дружини — извика той — Ще ги науча да правят стрели и лъкове. И как само ще ловуваме, ще видите! Дори където е забранено. Защото Рудолф ван Амстелвен има право: децата трябва да ядат.

— Благородник-бракониер — провикна се едно от изтънчените деца.

— Това не е бракониерство, това е Божията воля — изкрещя Каролус. Останалите не смееха да се обадят.

— Освен това аз съм кралят и имам свещеното право да свикам ловна дружина. Нали, Рудолф? Долф не схвана напълно думите на Каролус, но кимна, защото момчето му бе много симпатично. А ако се окажеше, че може да лови дивеч за детската войска, щеше да е прекрасно. Независимо дали беше законно или противозаконно — гладът не признаваше никакви закони.

Ще ни са нужни и рибарски дружини — каза той — Видях, че някои деца плуват добре, други имат мрежи. Но в тия дружини трябва да влизат само плувци, за другите е твърде опасно — Долф се обърна към Франк — Ще може ли Петер да събере рибарите?

Да — отвърна Франк без колебание — Той плува като риба и има много приятели сред децата.

— Чудесно. Каролус ще предвожда ловците, а Петер — рибарите. А кой ще води нагледвачите?

— Аз — обади се едно напето момче от благородниците. Момчетата при каруцата също са под моя заповед, А и смятам, че Рудолф има право — целият стан трябва да се пази. Вечер се крадат деца.

Долф потрепери. Рицарският син се казваше Фредо и явно му беше драго да стане нещо като военачалник. Долф кимна в знак на съгласие.

— Ще ни е нужна и група от болногледачи, които да се грижат за ранените и болните деца по пътя. За тази цел ще трябва да разделим колоната другояче. Най-напред ще вървят момчетата с тояги или лъкове и стрели, за да разгонват разбойниците и всякаква долна паплач. Ще ги следват най-малките и немощните, сред които ще има по-големи, за да им помагат при нужда. С волската каруца можем да превозваме децата, които вече не са в състояние да се движат. Ще се опитваме да подслоним болните и ранените в първия град, който стигнем. Вие сте здрави и можете да ходите! След най-малките ще вървят отново по-издръжливи деца, които ще могат да прибират изоставащите. На опашката ще се съберат пак яки, добре въоръжени момчета и ще посрещат евентуалните нападения в гръб. По този начин вече няма да има изоставащи, които да умират, незабелязани от никого в страшни мъки. Съгласен ли си с мен, Фредо?

— Намирам, че планът е твърде добър — кимна момчето.

— Значи ще трябва да вървя, така ли? — плахо попита момичето с накитите — Аз обаче не искам. Долф погледна към изящните му Обувчици, същински сребърни пантофки. С тях то нямаше да стигне надалеч.

— Ти коя си? — попита той.

Хилде фон Марбург. Името нищо не му говореше, но изглеждаше да е благородническо.

— Ако си съгласна да наглеждаш болните, можеш да се возиш на каруцата при тях — реши той. Хилде кимна с облекчение. Каролус се обърна към Долф.

— Аз не съм се возил много — каза той, не смятах, че е съвсем честно, освен това един крал трябва да се грижи за поданиците си. А и мога прекрасно да вървя сам.

Долф топло му се усмихна. Будният Каролус все повече му се нравеше. Той се чудеше какво ли бе накарало това дете да се присъедини към войската на отритнатите.

— Говориш, като да си давал цял живот заповеди, Рудолф ван Амстелвен — рече дом Анселмус — Колко са големи владенията на баща ти? Най-старшият син ли си?

Долф се изправи. Със своите метър и шейсет той беше висок колкото обикновен възрастен човек от онова време. Сигурно го мислеха за осемнайсетинагодишен. Височината му и увереността, с която говореше и се движеше, плашеха средновековните хора. В епохата на Долф всичко това беше напълно нормално за едно петнайсетгодишно момче. Той реши да подсили, колкото може повече, впечатлението, което бе направил.

— Простете — каза Долф — Не мога да говоря за миналото и младостта си без болка. Моля ви да не ми задавате въпроси. Отговорът им ме затруднява.

Децата в кръга кимнаха с разбиране. И те предпочитаха да не си спомнят за замъците, които бяха напуснали, за суровите господари, грубите войни, вонящите крепостни, за скуката през дългите зими. В Ерусалим, сърцето на света, беше вечно лято, цветята там цъфтяха през цялата година… След като отклони въпросите за своето минало, Долф продължи да развива плановете си.

— Отсега нататък станът за нощуване ще се разполага другояче. Трябва да съберем още дружини — дървари, готвачи и стражи. Ще са ни нужни обаче големи казани за готвене и много панички. Нагледвачите ще събират храната, която сме намерили или уловили през деня, и ще я пазят до вечерта. Тогава ще се залавят за работа готвачите ще напалват големи огньове и ще хранят цялата детска войска. Нощем отряди от големи момчета и момичета, добре въоръжени, ще стоят на стража по краищата на лагера.

Каролус кимаше с глава през цялото време. Фредо също, но дом Анселмус каза рязко:

Всичко това ще ли отнеме много време. Ще се движим едва-едва, а преди есента трябва да сме превалили планините. Долф отговори:

— Отначало ще минат няколко дни, докато свикнем, но после, щом всяко дете разбере какво се иска от него, ще видите, че нещата ще потръгнат и ще напредваме по-бързо.

Той погледна към другия монах, към дом Йоханис, който му се усмихваше сърдечно. Този човек изглеждаше добър. Каролус възкликна:

— Рудолф ван Амстелвен е самата мъдрост. Добрият ред е задължителен за всяка войска. Рудолф, можеш да разчиташ на мен.

Тъй като думата на Каролус явно се чуваше, останалите благородничета не смееха да се възпротивят. Долф реши да подсили още повече нещата, тъй като видя, че Николас гледаше през цялото време изпод вежди и клатеше глава.

— Всички тези деца — рече той, протягайки ръка към спящия стан, идват отнякъде, понаучили са нещо. Да вземем момчето, което седи край моя огън, израсло е в горите и познава всички следи на животните. Такива момчета ще са много полезни в ловната дружина на Каролус.

— Как се казва? — заинтересува се Каролус.

— Еверард. Утре сутринта ще ти го пратя, сигурно ще ти се понрави. Защото, ако искаме дружините ни да вършат работа — да намират храна за цялата войска и да ни пазят от опасностите, трябва да дадем, доколкото е възможно, свобода на децата да избират сами заниманието си. Всяко от тях знае или може нещо, което да използуваме за всеобщото благо.

Думите на Долф предизвикаха всеобщо смайване. В средновековието всеки си е знаел мястото. Раждал се е на това място и е оставал верен на съсловието до края на живота си. Естествено и през тринайсети век е било възможно човек да се издигне. Обществото е проявявало известна гъвкавост и най-умните, общо взето, са успявали да подобрят положението си. Но да се предостави на всяко дете свобода да избира, и то за всеобщото благо, тази мисъл бе толкова чужда на елитната група около огъня, че всички поклатиха слисани глава.

Долф обаче съзнаваше напълно какво прави. Той знаеше, че няма по-голяма полза от един човек, който върши с охота работа, каквато му допада. Като видя колко учудени бяха другите и разбра, че е казал нещо недостойно за тях, той бързо премина към друга тема.

— Чух, че дом Анселмус спомена някакви планини. Всъщност по кой път се движим към Обетованата земя? Картата на Европа отдавна се бе запечатала в съзнанието му. Чудеше се как тези хора знаеха накъде вървят.

Отговори му дружелюбно настроеният дом Йоханис.

— При Генуа ще стигнем до морето.

— Генуа ли? — попита Долф — Нищо не разбирам. Какво ще дирим в Генуа? — Бог е наредил на Николас да заведе детската войска до Генуа — отсече мрачният дом Анселмус. „Ама че работа“ — помисли си момчето и изведнъж се сепна.

— Значи тогава ще минаваме през Алпите! Монасите кимнаха и Долф почувствува как кръвта му се смразява — Как ли са изглеждали Алпите през тази епоха? Дали е имало пътища? Да, сигурно. Римляните са ги прекосили преди повече от хиляда години. И Ханибал със своите слонове. Но ужасен от мисълта, че ще трябва да премине най-лошата планина на Европа с осем хиляди беззащитни деца, Долф гледаше втренчено пред себе си и размишляваше. Дали цялата история нямаше да свърши като някаква страшна драма? Той познаваше Алпите. Колко пъти беше ходил в Швейцария, Австрия и Италия? Но се возеше в удобна кола и по асфалтирани пътища, заобиколени от ресторанти, хотели и места за пикник. Охранявани от полиция, кръстосвани от колите на Пътна помощ. Трудно можеше да се случи нещо лошо на пътниците, отиващи на почивка. Долф си даваше сметка, че сега положението беше съвсем друго. Лоши, тесни пътища покрай страховити пропасти. Злодеи, които дебнат — и нападат нищо неподозиращите странници. Феодали, които събират пътен данък, ако преди това не са прерязали гърлото на пътниците и не са ги ограбили. — Значи през Алпите към Генуа — каза високо Долф — А после какво ще правите? От Генуа до Ерусалим остават още хиляди мили.

Той знаеше предварително отговора, ала искаше да го чуе от устата на възрастен човек. И го чу.

— Бог ще извърши чудо и водите на морето ще се отдръпнат, та да можем да стигнем пеш до Обетованата земя.

„Дали и монасите вярват в това“ — почуди се Долф.

От доста време той бе забелязал в сянката извън светлината на огъня една тъмна фигура, която явно следеше с внимание разговора им. Стори му се, че това е Леонардо с неговия кривак. Какво правеше той тук?

Щом тъй и тъй ще прекосяваме Алпите — каза Долф, ровейки се в паметта си — предлагам да минем през прохода Бренар. Там не е така високо и опасно.

— Решили сме да следваме стария боен път през Мон Сени — отряза го Анселмус — Той е най-кратък и го познавам добре. Вече съм ходил на поклонение в Рим.

— И аз го познавам — почти панически изкрещя Долф — Та той е чудовищно страшен, почти като Големия Сен Бернар. — Последва смутено мълчание. Долф се изчерви. — Аз съм пътувал много — добави той тихо. Майка му не беше привърженик на самолетите. Твърде много обичала прекрасната земя, за да си позволи да подмине цели страни, често казваше тя. Затова семейство Веха винаги ходеше на почивка, с кола, като всеки път минаваше през различен проход в Алпите. А бащата на Долф бе завладян от спортна страст и избягваше дори големите тунели. Така човек виждаше малко свят. Както всички хора от равнините, момчето беше влюбено във високите планини и дивните пейзажи. Затова се наслаждаваше на тези пътувания с цялото си същество. Ала сега…

Нека при Страсбург да свием на изток — предложи той — ще минем през Шварцвалд и Бавария и ще прекосим Карвендел, тъй като на отвъдната му страна се намира Инсбрук. А след Инсбрук започва проходът Бренар. Ще се насочим право към Болцано. Вярно, че доста ще заобиколим, но това, е единствената ни възможност, ако искаме да прекараме осемте хиляди деца здрави и читави през планината.

— Не — припряно каза Анселмус — Това заобикаляне е безсмислено. Да не говорим, че Карвендел гъмжи от разбойници.

— Ах, че то ще е така из цялата планина — простодушно вметна Долф.

— Ходил ли си там? — запита Каролус заинтригуван. Познаваш ли планината?

— Да. Минавал съм през всички проходи. Естествено никой не му повярва. Дом Йоханис рече плахо:

— На Мон Сени има прочута манастирска обител, където пътниците могат да намерят храна и подслон.

— Осем хиляди души наведнъж?

присмя се Долф — Пък дори и четири хиляди. Защото, докато стигнем дотам, сигурно ще загубим половината деца.

Неочаквано тъмната фигура от сянката излезе напред. Това действително беше Леонардо. Облегнат на своята тояга, той спокойно заговори:

— Простете, че се намесвам в разговора на това светлейше общество. Аз съм Леонардо Фибоначи да Пиза, странстващ студент на път за Болоня. От състрадание временно се включих в детския кръстоносен по-ход. Аз също познавам Алпите и някои проходи, затова мога да ви уверя, че Рудолф ван Амстелвен има право. Преходът през Мон Сени е невъзможен, ще ни коства живота на хиляди малки деца. На тази ужасна височина не расте нищо, храстче даже не се вижда, въздухът е леден. Децата ще погинат от глад, ще измръзнат през мразовитите нощи… Проходът Бренар не е разположен толкова високо и не е така недружелюбен.

— В Карвендел ще ни изядат мечките — обади се мрачно Анселмус.

Мечки ли? — стресна се Долф и в следващия момент му идеше да си отреже езика, защото Николас извика: — Виждам, че нищо не знаеш за планините. Долф беше отстранен от бойното поле, но не и Леонардо.

— Нима на голия Мон Сени няма мечки и вълци? — тросна се той. Монасите бяха принудени да се съгласят с него. „Втасахме я сега, мечки имало — мислеше си Долф — За това пък изобщо не съм се сещал, че и вълци! Какво ли още ни чака?“

Облегнат на кривака си, студентът най-спокойно наблюдаваше насядалите около огъня. Беше слаб и малко по-висок от Долф. Но излъчваше някакво превъзходство, предимно заради хладнокръвието и самоувереността си. Долф му се възхищаваше, особено когато Леонардо непринудено чукна по земята със сопата си и невъзмутимо подметка:

— Я вижте, с тоя другар никоя мечка не може да ни излезе насреща.

Малкият Каролус, който щеше да литне от въодушевление, извика:

— Не може да не се вслушаме в съветите на двама патили и препатили странници.

— По-тихо — обади се едно момиче в синя мантия — Мен ме е страх от мечките и вълците. Долф вече бе възвърнал самообладанието си.

— Всички ни е страх — каза той — но като се подготвим както трябва и съберем дружина от храбри ловци и нагледвачи, ще можем да държим на разстояние дивите животни.

Спорът продължи до късно през нощта. Най-накрая бе взето решение да се откажат от прехода през несигурния Мон Сени и да изберат пътя, предложен от Долф и Леонардо. Момичето е накитите бе заспало върху рамото на Каролус. То сигурно нямаше дванайсет години и беше много красиво — с дълги руси плитки. Сърцатият Каролус бе обвил с ръка кръста и и влюбено гледаше русата и главица — Сестричка ли ти е Хилде? — попита Долф.

— Хилде фон Марбург е дъщеря на граф Лудвиг — прошепна Каролус. — Израсла е в имението на чичо си, архиепископа на Кьолн.

— В манастир, естествено. Архиепископът ни нареди да я вземем с нас. Тя ще стане кралицата на Ерусалим.

— Не е зле — изпусна се Долф.

— А аз… — замечтано продължи Каролус — аз ще бъда провъзгласен за крал. На Ерусалим. Ще живея с невестата си Хилде в бял дворец и ще бъда вечно щастлив.

Детски мечти, детски фантазии — вълнуващи и нереални. Какво можеше да каже Долф? Той не успя да измисли нищо друго, освен да се поклони пред малкия крал. Каролус радушно прие отдадената му почест.

— Рудолф ван Амстелвен — рече той, без да става, тъй като не искаше да събуди момичето — обявявам те за мой пръв оръженосец — и докосна Долф по рамото със свободната си ръка.

— Това ти дава право да нощуваш в шатъра — добави заговорнически малкият крал.

— Благодаря ти, Каролус, но предпочитам да спя край моя огън. Там също има едно мило момиче, което се нуждае от моята закрила, нали разбираш. Каролус кимна одобрително. Долф стана. „Ето, че съм повишен в рицарски сан от краля на Ерусалим — мислеше си той развеселен — и ще трябва да тръгна с хиляди закачливи и мечтателни деца на поход, пред който биха се стъписали стотици силни, въоръжени юначаги. Що за безумно време е това?“

И Долф отново осъзна, че никога нямаше да разбере хората на средновековието.

Заедно с Леонардо и полузаспалия Франк той се върна при огъня си. Само Петер бодърстваше и вярно пазеше другите. Франк му разказа накратко за какво бяха говорили.

В това време Долф се готвеше също да си легне. Той се опъна върху твърдата земя до Леонардо и тихо го попита.

— Как така се появи изведнъж там, приятелю? Проследи ли ме?

— Ами — измърмори студентът, привидно безучастно — Просто предохранителни мерки. Щом видях, че двамата с Франк тръгнахте и лицата ви сякаш казваха „сега ще им дадем да се разберат на тия“, разбрах, че здравата може да си изпатите. Сметнах за най-добре да се навъртам покрай вас. А иначе какво мислиш за двамата монаси? Глупаци — отвърна Долф, без да се замисли. Леонардо си търсеше по-меко местенце за гърба. Докато се местеше насам-натам, той прошепна:

— Не са глупаци, Рудолф. Най-вече Анселмус… Обаче се правят на монаси.

— Сигурен ли си? — почти извика момчето.

— Ш-ш-т, не толкова високо. Да, сигурен съм. Още вчера го забелязах. Нещо тук не е наред. Какво смятат да правят тия хора с детския кръстоносен поход?

— Да завладеят Ерусалим.

— Е, да, така казват — изломоти Леонардо. Долф се зарадва, че не е единственият, който има някакви съмнения.

— Защо смяташ, че не са истински монаси?

— Учудих се, че те оставиха да се изприкажеш — отвърна Леонардо унесено — че не скочиха и не те обвиниха в еретичество.

— А аз тъкмо си мислех колко набожно слово съм държал — невинно каза Долф. Леонардо се усмихна, той беше направо потресен.

— Рудолф, момчето ми, за пръв път през живота си чувам да се говорят такива необикновени неща, както тази нощ. Ти си едно необуздано, будно момче и не мога да си обясня откъде си насъбрал толкова знания и опит на тази възраст. Но че си еретик, еретик си и на твое място щях да бъда малко по-предпазлив. Долф изпъшка. Това беше вярно: колкото и да се стараеше, не можеше да се оправи с богоугодните чувства на тринайсети век.

— Ама аз най-искрено се опитах да спомена неща, които те също твърдят, за божиите заповеди, например — заоправдава се той. Студентът се надигна и сериозно изгледа Долф.

— А вярваш ли това, което говореше там, Рудолф? Момчето почувства как се изчервява. За щастие огънят едва мъждукаше и италианецът не можеше да го види.

— Ти вярваш толкова, колкото и аз, Рудолф, с други думи, не вярваш. Доста съм странствал, доста свят съм видял. Мисля, че Николас също е честно момче, но двамата мошеници с откраднатите раса и смирените лица го използват. Те не са духовници. Разбрах го още в момента, когато не възпряха думите ти. Това не беше нормално. И най-тъпият поп би ти затворил устата. А как постъпиха те? Изслушаха предложенията ти с най-голямо внимание. Явно имат някаква изгода закарат до Генуа колкото е възможно повече деца. Защо? Задавал ли си си този въпрос, Рудолф?

— Да — веднага отвърна Долф.

— Добре. Тогава знаеш защо трябва да си предпазлив и за какво да внимаваш. Леонардо отново реши да спи, но Долф го бутна по ръката.

— Вярваш ли, че морето ще се отвори пред нас, приятелю?

— Хм.

— Вярваш ли в чудеса?

— Понякога — Леонардо отново се понадигна — Ето, ти си едно чудо. Тъкмо когато щях да бъда повален от двама пладнешки разбойници, ти падна като от небето, избави ме и ми разкри невероятната наука за арабските цифри. А после — изведнъж двамата открихме, че сме попаднали сред детския кръстоносен поход и отново се случи чудо: чужденецът, появил се неочаквано в деня на св. Ян, се представи за водач с повече разум и страннически опит от всички така наречени предводители, взети заедно. И ме питаш дали вярвам в чудеса? Та аз само това виждам около себе си. Долф се поусмихна, Леонардо също.

— Лека нощ. След пет минути и двамата вече спяха.

[1] Дом — монашеско звание в бенедектинския орден — Б. пр. ↑

[2] Старинен дървен духов инструмент, предшественик на обоя. Бел прев. ↑

5. ОПАСЕН ЛОВ НА ДИВИ СВИНЕ

След тази вечер положението на детската войска в блатистото поле южно от Шпайер се подобри. Всяка сутрин след молитвата и краткото слово на дом Анселмус, който напомняше на децата с каква цел са тръгнали на път, Долф, Леонардо, Франк, Петер, Фредо и Каролус започваха да определят групите. През първите дни все още цареше някаква бъркотия, но полека-лека взе да настъпва ред. Най-тежко болните, които вече щяха да бъдат под непрекъснат надзор, бяха прибрани в покритата каруца. Хилде, малката кралица на Ерусалим, се грижеше за тяхното лечение. Не само защото много и се искаше да се вози. В манастира, в който бе възпитана, тя беше учила как да гледа болни и сега се радваше, че и е отредена такава човеколюбива работа. На собствена отговорност избра още няколко момичета, които можеха да и помагат, и им показа как да варят билкови чайове, средства за усилване и храна за болни. Превързочни материали нямаха, но децата сами ги приготвяха. Долф беше удивен от странния начин, по който вършеха това.

Няколко момичета изплитаха широки ленти от жилава трева, навиваха ги на руло и ги слагаха настрана. Кървящите рани първо се покриваха е тънък слой прясна трева, сдъвкана и примесена със слюнка: тя спираше кървенето и предотвратяваше инфектирането. Естествено, само здрави деца можеха да дъвчат тревата. Около тази лапа се увиваше ивица „бинт“ и се завързваше. И толкова. За изненада на Долф имаше много малко случаи на отравяне на кръвта. Слюнката на здравия човек явно съдържаше силни защитни вещества. Скоро Долф се убеди, че спокойно можеше да повери на Хилде фон Марбург организацията на дружината болногледачи. Да дава заповеди и да взема решения — това и беше в кръвта. Николас също нямаше да върви, защото някой трябваше все пак да кара каруцата. Но когато и двамата монаси понечиха да се качат, Долф се противопостави.

— Как е възможно да не искате да споделите изпитанията на децата? — извика той така силно, че да го чуе всеки, който не беше прекалено далеч от него. За да не загубят влиянието си над орляците от деца, на двамата не им оставаше нищо друго, освен да вървят край каруцата. От погледа, който дом Анселмус му хвърли, Долф разбра, че си е спечелил опасен враг. Това малко го интересуваше. Прекалено много работа имаше, за да се занимава с мними монаси.

Фредо, синът на воюващ рицар, знаеше точно как да организира отбранителните сили. Долф тайно ги наричаше „ударни отряди“. Те ревностно се заеха да фабрикуват стрели, лъкове и боздугани. Каролус ги учеше да стрелят, а Леонардо им показваше как да размахват боздугана, за да го запратят точно в целта. Тези войнствени деца охраняваха нощем големия лагер по краищата му, като се сменяха на два часа.

През деня човек можеше да ги види навсякъде по протежение на километричната върволица, където те разтърваваха каращи се, пазеха челото и опашката на колоната и държаха на разстояние дивите животни. Тези диви животни бяха понякога и хора. Зли селяни, които се бояха децата да не им изпотъпчат или плячкосат нивите. Обеднели благородници, които се опитваха да подмамят някои деца да напуснат редиците, за да ги продадат или използват като работна ръка. Отвратителна сган, която се мъчеше да се смеси с децата, с кой знае какви лоши намерения. Ударните отряди държаха на разстояние всички тези хора и малките се чувстваха повече в безопасност. Въоръжените малчугани не бяха чак съкровища. От време на време някой от тях проявяваше склонност да тиранизира малките деца. Но всички знаеха, че могат да се оплачат на Леонардо и че той веднага ще прекрати тези опити.

Без да се стреми съзнателно, Долф, подпомаган от студента, се оказа действителния предводител на детския кръстоносен поход. Защото носеше от двадесети век нещо напълно непознато на по-голямата част от тези деца: чувство за отговорност. Социално съзнание. Той, рожбата на своето столетие, беше захранен с тези неща още с майчиното мляко.

За него всички бяха еднакви. Не правеше разлика между деца на крепостни деца с благородническа кръв, деца на свободни граждани или бездомници. Той оценяваше всяко дете според собствените му достойнства и възможности и който притежаваше определени заложби за дадена работа, можеше да бъде сигурен, че тази работа ще бъде дадена на него. Така Петер, който през целия си живот не бе представлявал нищо друго освен жалък роб, сега стана всепризнат водач на рибарската дружина. Той показваше на останалите как да плетат мрежи, как да различават издайническите течения във водата и по тях да познават къде се крие рибата. Рибарчетата бяха все деца, които умеят да плуват, и тъй като осигуряваха голяма част от ежедневната храна, останалите се отнасяха с уважение към тях.

Каролус, главният ловец, си избра за най-близки сътрудници Еверард и силния Берто и изпълнен с въодушевление, обучаваше своята ловна дружина. Тези малчугани също вършеха добра работа. Те разбираха, че това, което правеха, можеше да бъде обявено за бракониерство (престъпление, наказващо се със смърт по онова време), и гледаха на всяка цена да избягват срещите с ловните дружини на благородниците. Естествено, това не винаги им се удаваше. Случваше се да попаднат на някой разгневен горски пазач, на зли селяни или на разярен благородник. Тогава трябваше да бягат, колкото им държат краката. Или се налагаше малкият Каролус да употребява цялото си красноречие и всичките си познания за дворцовия живот, за да разясни на побеснелите господари, че Бог е дал на детската войска правото да се храни с всичко, което предлага природата. За кратко време малките ловци захитряха и тъй като непрекъснато се движеха напред и никога не бракониерстваха повече от един път в едни и същи владения, те съумяваха да се изплъзнат от ръцете на Наказателните експедиции и дебнещите горски пазачи.

От главата на Долф не излизаше мисълта, че след няколко седмици ще стигнат суровата планинска земя, и момчето гледаше с ужас босите, изранени, окървавени крачета. Той спомена за това на Франк. Синът на кожаря веднага разбра какво се иска от него. Всяка вечер плячката на Каролусовия ловен отряд се одираше. Меките заешки, порови, сърнешки и еленови кожи се събираха. Щом се стъмнеше, стотици трудолюбиви момчета и момичета се залавяха да ги щавят и омекотяват. След това ги разкрояваха и съшиваха. Трудна работа, тъй като детската войска притежаваше малко уреди. Но колко изобретателни бяха те, тези дечица! Няколко момичета се занимаваха само с изработването на тънки и здрави въженца от жилави треви. За какво ли не се из ползваха те: за рибарски мрежи, за направата на обувки, за ушиването на дрехи. Употребяваше се и лико, подсилено с кожа. Не след дълго към това се прибавиха и обувки, подходящи за силно изранени крака.

Освен храната, която ловджийските и рибарските дружини успяваха да отмъкнат, децата получаваха много неща от жителите на селата и градовете. Въпреки лошите връзки, през средновековието новините и слуховете се разпространяваха бързо. Съдбата на град Шпайер бе вече известна на разстояние от осемдесет километра в околността. Всеки знаеше как отначало гражданите на богатия град се бяха отнесли егоистично към детската войска и как Бог им бе изпратил още същата нощ небесния огън, за да ги накаже за коравосърдечието им. Единствено на пламенните молитви за милост на децата трябваше да се благодарят шпайерчани, задето беше опожарена само част от града им.

Тази новина бе направила дълбоко впечатление навред. Още щом безкрайният поток от деца се появеше някъде, граждани, селяни и търговци бързаха да откупят с храна отмъщението на небето. Ударният отряд на Фредо следеше всичко, което получаваха, да се съхранява грижливо до вечерта. На децата бе позволено да ядат хляб само по време на обедната почивка. Да запазиш нещо за себе си, това се заклеймяваше като „грях“.

— Защото — казваше Долф — всички ние имаме да извървим един и същ път и всички ние имаме една и съща цел, това ни прави равни. Който си присвои повече, отколкото му се полага, съгрешава спрямо свещената детска войска и не е достоен да види Ерусалим. И те, децата, го разбираха. Така те напредваха покрай Рейн към Страсбург. Естествено, имаше и трудни дни, когато слънцето се скриваше зад гъсти дъждовни облаци, над хълмовете духаше пронизващ вятър, водите на реката бушуваха и риболовът ставаше опасен за живота. В такива дни лошо облечените деца страдаха от влага и студ. Броят на болните нарастваше обезпокоително Когато краката им цапаха в калта и по два дена не можеха да изсушат прогизналите си дрехи, когато огньовете за готвене се поддържаха с дърва, от които капеше вода, понякога на човек му беше трудно да повярва в смисъла на всички тези мъки. Но тогава винаги се появяваше Каролус с ботушите си от еленова кожа, с красивата си мантия и сребърен колан! И през най-черните дни малкият крал изглеждаше зареден с електрическа енергия. Човек можеше да го види навсякъде в колоната. Той сигурно изминаваше двойно по-дълъг път, като младо куче. Изпитваше състрадание към плачещите и треперещи деца, към болните им крака и раздиращите се от кашлица телца. Отстъпи мантията си на едно дете, което едва гледаше от страдание. От тънки клонки и дълги стръкове трева изплете сръчно нещо като чадър, който четири деца можеха едновременно да носят над главите си и да се поприкриват от леещия се дъжд.

Останалите го наблюдаваха как върши това и също започнаха да пробват. Видът на безбройните момчета и момичета, които държаха чадърите си четири по четири и газеха в локвите с весели песни, накара Долф да избухне в буен смях. Ала с това Каролус му стана още по-скъп. В един сух, но студен ден, когато тръгна на лов със своята дружина, малкият крал откри в гората три овце, откъснали се от стадото. Той ги опази да не ги убият и триумфално ги въведе в лагера.

— Ще ни дадат вълна — каза Каролус на Николас — Трябва да ги острижем и момичетата ще изпредат вълната. От нея ще направим дрехи. — А месото на овцете ще изядем — кимна Николас, без да се замисли.

— Не — реши Каролус. — Няма да ги убиваме, а ще ги вземем с нас. Овцете могат да вървят добре.

— Аз искам да ги заколим — каза Николас, на когото явно се ядеше овнешки бут. Този ден ловът беше беден, намираха се в рядко населена област. Каролус нареди да извикат Долф. Макар че предводител беше всъщност Николас, малкият крал имаше повече доверие в Рудолф ван Амстелвен. Когато чу за какво става дума, Долф веднага се въодушеви.

— Естествено, че ще оставим животните — каза той високо, така че да го чуят и наоколо — Ще ги заколим и изядем едва когато има опасност да умрем от глад. После, в планините. Николас, който не беше глупав, а само неук, тъй като никой никога не си беше направил труда да го науча на нещо друго освен да се моли и да гледа овце, се страхуваше малко от високото момче от север. На него му беше известно, че Рудолф ван Амстелвен си бе спечелил за кратко време много приятели, готови и в огъня да се хвърлят за него. А и бе видял как това момче бе успяло да намали значително броя на ежедневно умиращите деца. Беше видял как за няколко дни хаотичната детска войска се бе превърнала в добре оформени групи, където всеки имаше своя задача. И не го проумяваше.

Откъде идваше превъзходството на това момче, още дете? Какво искаше да каже то с думите: „Един за всички, всички за един“? За суеверната душа на Николас Рудолф беше човек, с който трябва сериозно да се съобразяваш и да не му възразяваш твърде често. И така овцете бяха временно задържани. Още същата вечер пастирчето им съблече дебелото руно. Не му бе за пръв път и вълната се смъкна неразкъсана. След като я изпраха и изчеткаха добре, разпределиха я между момичетата, които умееха да предат. Долф ги наблюдаваше с удивление. Всяко от тях нави по няколко вълма на една пръчка, която пъхна под лявата си ръка. След това започнаха внимателно да изтеглят нишки и да ги усукват с пръсти, докато се получи груб конец, много по-здрав, отколкото си мислеше Долф. Друго момиче улавяше конеца и отново го навиваше на една пръчица, така се получаваше цяло кълбо. „Нима така се преде вълна?“ — с учудване си помиели Долф.

— А аз винаги съм си мислел, че е нужен чекрък. Но през 1212 година чекръкът още не е бил измислен и това не му дойде толкова бързо наум.

Да се преде можеше и докато се върви, така че това не ги забави. Двамата монаси и Николас непрестанно подканваха върволицата да бърза. Всяко забавяне ги хвърляше в ужас. Макар че не се придвижваха толкова бавно, тъй като вече нямаше много изоставащи, болните се превозваха с покритата каруца, а за бракониерстване, просене и търсене на ядене губеха малко време. Ловните дружини се състояха от добри бегачи, които можеха да настигнат детската войска веднага щом спреше, за да си устрои бивак за през нощта. Долф беше наредил да спират в четири часа. Монасите не бяха съгласни, особено Анселмус, който искаше да вървят до залез слънце. И този път момчето спечели борбата на мнения, най-вече защото следобед децата почваха силно да се уморяват и да искат почивка, малко работа и храна. Така рибарската дружина имаше възможност да отиде до реката, докато нагледвачите опъваха шатъра и хранеха воловете, а дърварчетата мъкнеха дърва.

Когато огньовете лумваха, първите количества риба вече пристигаха, а ловният отряд влизаше в лагера с прясно месо. Обикновено приключваха с яденето преди седем часа и можеха да използват светлината от последните часове на деня, за да тъкат, да обработват кожите, да перат и шият дрехи и да правят оръжия. Долф подканваше децата да се изкъпят, но винаги под ръководството на няколко рибари, умеещи добре да плуват. Вече нямаше случаи на удавени без надзор. Скоро те стигнаха Страсбург, където бяха сърдечно посрещнати, получиха помощ, храна и разрешение да оставят най-тежко болните. След това минаха на другия бряг на Рейн по един голям дървен мост. Отсега нататък щяха да се движат на изток, първо през долината на Кинциг, после щяха да прекосят Дунав и да се отправят към Боденското езеро. Анселмус се опита още веднаж да склони Долф да промени намерението си и да се спре на пътя през Мон Сени, тъй като ще е по-къс от дългото пътешествие през Бавария. Но Долф не искаше и да чуе за това.

— Ако искаме да стигнем бързо в Генуа, трябва да изберем път, подходящ за хилядите малки крачета. А не пътека, която да води децата към истинско унищожение — упорстваше той. В същото време момчето се питаше: „Защо ли бърза толкова Анселмус? Още е юли. Имаме цели три месеца да прекосим тези високи планини.“ Ала той нито казваше нещо, нито поставяше въпроси. Не беше забравил предупреждението на Леонардо да бъде предпазлив.

Но с дом Йоханис Долф се погаждаше. Винаги жизнерадостен, този монах умееше да поддържа духа на децата през дъждовните и трудни дни. Малките го обичаха и му вярваха сляпо, докато дом Анселмус им вдъхваше страх с пронизващия си поглед и режещия глас. „Йоханис може би е подлец — мислеше си Долф — но в такъв случай си го бива.“ Те вече навлизаха в Шварцвалд. Висока и обрасла с гъсти гори се извисяваше край тях планината, проряза на от Кинциг.

— Тясна, бистра река, гъмжаща от пъстърва. Долф непрекъснато се дивеше на девствената природа. На прекрасната вода, студена, но сладка, на многобройните боброви бентове, на изобилието от дивеч в горите. Животните почти не се плашеха от хората и бяха лесна плячка за бързите като стрела малки ловци. Децата посрещаха с луд възторг ловните походи, при които можеха да се извършат истински подвизи. Долф никога не тръгваше с Каролус, Еверард и Берто, когато повеждаха своите ловци. Той разбираше, че бракониерството бе необходимо, но не можеше да гледа как колят някоя сърничка или отрязват главата на малко зайче.

През двадесети век ловът беше станал почти смъртен грях и тази представа се бе загнездила дълбоко в него. Но преминаването на Шварцвалд не беше лесно. Плодовете и зеленчуците изчезнаха от менюто на децата. Марике, която всъщност не можеше да върши нищо, тъй като никога не беше се учила, правеше каквото бе по силите и, за да бъде полезна. Тя се сприятели с Фрида, дете на крепостни, което бе израсло на село и познаваше всички горски плодове, билки и ядивни корени. Двете събраха една групичка и имаха грижата да доставят богати на витамини растения, да берат горски плодове и да търсят билки. Не че разбираха нещо от витамини — но Марике бе чула Долф да се оплаква от липсата на плодове и зеленчуци и това и стигаше, за да разбере, че са необходими.

Хилде също почувствува помощта на тези момичета, защото носеха билки за болните и я улесняваха, когато смъкваше висока температура. Тъй като никога не напускаше лагера, Долф нямаше представа колко опасности грозяха децата, които бродеха навън. Малкият Каролус не можеше току-така да забрави благородническия си произход и кралското си бъдеще и се излагаше на рискове, които лесно можеха да завършат злополучно. Планината беше пълна с диви свине. Животните обикаляха горите на големи стада — по средата женските и малките, охранявани от огромни зверове с чудовищни бивници. Свинското месо беше вкусно и ловците не се двоумяха да нападнат някое стадо, когато Каролус ги подканеше. Нерядко те плащаха със сериозни наранявания. Една вечер докараха в лагера Берто с разкъсано бедро. Хилде пребледня от уплаха, но ни за минута не загуби самообладание. Тя прати да извикат Рудолф и му каза:

— Нужна ми е помощ. Раната трябва да се зашие. Положиха Берто върху импровизирано легло от борови клони и четири силни момчета го хванаха здраво. Хилде започна решително да боде в месото му с почистена игла, като събираше краищата на раната и ги зашиваше със здрави нишки. Берто се превиваше, но не издаваше ни звук. Каролус стоеше до него и хлипаше.

— Той ми спаси живота — развълнувано разправяше малкият крал — Свинята ме нападна, а Берто се хвърли пред мен. Улови животното, с копието си, но то се счупи…

— Раната изглежда по-зле отколкото е в действителност — успокояваше го Долф — Повярвай ми, Каролус, цялата тази кръв изглежда ужасно, но чрез нея нараненото място се почиства. Берто скоро ще оздравее. Въпреки това той забрани занапред лова на диви свине, защото беше твърде опасен. Ала се случваше децата да попаднат на някое стадо и да бъдат подгонени от ловци и Долф не можеше да ги предпази. Опасност представляваха и рисовете. Тези диви котки не нападаха току-така хора, но имаше вероятност някоя женска с малки да се подплаши от приближаващите деца и да скочи върху тях. Това животно можеше здравата да подреди някой малчуган.

Пътят край Кинциг не беше нещо повече от неравна пътека, понякога толкова тясна, че покритата каруца на можеше да помръдне и се налагаше да я бутат с общи сили покрай издатините и по големите камъни, като внимаваха да не се обърне и озове в реката. Това им струваше часове къртовски труд и всички болни трябваше да слизат. Освен това непрекъснато ги безпокояха разбойници, селяни от долините, скитащи пройдохи или въглищари, които виждаха опасност в детската войска. Тогава ударните отряди трябваше да доказват значението си. Долф закопня с цялата си душа за мига, в който щяха да оставят зад гърба си тази планина.

6. ЧУДОТО НА ХЛЯБОВЕТЕ

Най-сетне те стигнаха град Ротвайл на брега на река Некар. Жителите веднага затвориха портите си. Легендата за Шпайер явно не беше проникнала до тук. Възможно беше и хората да бяха подочули нещо, но да го бяха сметнали за измишльотина. Вечерта беше мрачна, от време на време плисваше дъжд. Децата жадуваха за топлина, храна, подслон. Те устроиха стана си недалеч от града, на един не стръмен склон. Зад стените беше пусната само малко делегация, включваща Николас, дом Анселмус и Петер, за да преговаря с градската управа. Долф не бе отишъл с тях. Той имаше работа в другия край на лагера и преди да забележи какво са намислили Николас и монахът, двамата вече бяха тръгнали. Само Петер бе успял да се присъедини към тях като представител на децата-поклонници. Анселмус си беше помислил, че мокрите дрехи на момчето ще събудят съчувствието на гражданите и му бе разрешил да отиде с тях.

Първата стъпка на Николас бе погрешна. Още с пристигането си той заля първенците на града и каноника с поток от думи. Подтиквано от дом Анселмус, момчето заговори за свещената си мисия и може би щеше да произведе някакво впечатление, ако монахът не бе развалил работата напълно, като започна да заплашва ротвайлчани и да настоява да хранят децата отвън на полето. Добър лов в околностите на голям град не можеше да се очаква. Риба в Дунава не биваше да хващат, тъй като риболовът бе нает от неколцина селяни. И така, детската войска трябваше да се храни с малкото останали запаси, а те съвсем не бяха достатъчни за осем хиляди гладни гърла. Анселмус беше обещал на децата вечер на изобилието, тъй като бе разчитал, че ротвайлчани ще се покажат по-щедри. Недружелюбното им държане направи монаха непредпазлив. Той се провикна:

— Бог ще да накаже всички, що отказват помощ и храна на децата! Но каноникът огледа още веднаж монаха от главата до краката и вдигна рамене.

— Не ще се стреснем от измамници. Сигурно вие самите сте подпалили Шпайер. Ако сред децата има сериозно болни, ний ще ги подслоним в града и ще се грижим за тях. Ала ако мислиш, че град Ротвайл е толкова богат, та да нахрани осем хиляди деца, мамиш се. Реколтата е още по полето. И добре я вардим, да знаеш. Забележим ли, че децата под ваша команда се опитват да крадат добитъка или зърното ни, ще наредим на войните да изсипят дъжд от стрели върху им. Добре го запомни!

Издигнат върху един хълм, Ротвайл беше силен град, заобиколен със стена, и владееше цялата долина. На Анселмус и Николас им стана ясно, че за бракониер-ски набези и думи не може да става. От стаичката в кулата, където се провеждаше разговорът, се виждаха нивите и ливадите — и навсякъде вардачи. Ротвайл беше разположен в плодородна, но неспокойна област, сред хълмовете шареше всякаква паплач, която можеше да бъде задържана на разстояние само чрез използване на сила. Думите на каноника, потвърдени от първенците, доказаха, че тази бдителност ще бъде приложена и спрямо децата.

— Не се ли боите от гнева Господен? — опита още веднаж Анселмус, макар че думите му не правеха голямо впечатление.

— Не — отвърнаха мъдреците. Те дълго се бяха взирали във въздуха и открили, че тази нощ няма що да се страхуват от разрушителна буря. А на сутринта детската войска отново щеше да потегли на път. Не искаха да имат работа с нея. Тогава Петер, тихият и умен Петер, неочаквано заговори. Той съобщи с почтителен тон, че сред децата има четири малки с висока температура.

— Ще наредя да ги навести нашият знахар — обеща каноникът. Смутено, но твърдо, Петер му напомни, че е предложил да приемат в града сериозно болните. Свидетелите бяха твърде много, за да може каноникът да се отрече от думите си.

— Така да бъде, докарайте ги. Петер се поклони смирено, без лицето му да издава чувствата му.

След това делегацията можеше да си върви, с празни ръце. Долф изслуша разказа на Петер за случилото се в кулата и беше благодарен на момчето, задето бе съумяло да изтръгне обещанието да им разрешат подслон за болните в града. Защото четирите дребосъчета бяха много зле и той се страхуваше за живота им. Те изгаряха от температура и не задържаха почти нищо от билковите отвари, които Фрида им наливаше в устите. Какво ли им имаше? Долф не знаеше. Той не виждаше големи възможности да оживеят, но си мислеше, че ще е по-добре да умрат в легло, отколкото в подскачащата и друсаща волска каруца и да бъдат заровени някъде по пътя. Берто и още няколко ранени отказаха да напуснат стана. Раните им заздравяваха и те вече можеха пак да се движат. И така, Долф накара големия си приятел Франк да впрегне отново воловете и да закара каруцата с четирите болни в града. В последния момент той размисли и също се метна вътре. Предадоха малките пациенти в монашеската болница, където те веднага бяха откарани в болничната зала и предадени на грижите на един брат.

— Върнете каруцата в стана — каза Долф — Аз ще поразгледам малко.

— Защо? — учудено попита Франк — Ротвайл съвсем не е така голям и красив като Кьолн.

— На драго сърце ще ти повярвам, но сега се намирам тук, а не в Кьолн — засмя се Долф и приятелят му не намери отговор. Рудолф вече говореше добре езика, тъй като по цял ден правеше само това. И така той започна туристическата си обиколка на средновековния Ротвайл, изпълнен с доверие. Градът изглеждаше горе-долу така, както си го бе представял. Еснафски квартали, където майсторите упражняваха занаята си най-често на улицата, заслонени от някой навес. Вече бе почти седем часа. Мнозина вечеряха, Но улиците бяха пълни. Изглеждаха пълни, защото бяха толкова тесни, че четирима минувачи създаваха впечатление за навалица.

Всички оглеждаха Долф. Естествено, заради джинсите, сивия пуловер и обувките, но и заради лицето му, което не се вписваше във времето. Просяци го дърпаха за ръкава и молеха за милостиня. Изглеждаха ужасно. Осакатени, най-вече слепи или без крака. Долф потреперваше и бързаше да отмине. Нямаше какво да им даде. Както обикаляше, момчето попадна в улицата на златарите и оръжейните майстори. То спираше прехласнато пред изложените предмети. Ножът за хляб от неръждаема стомана, който все още бе затъкнат в колана, му бе оказал неоценима помощ през изминалите две седмици. Но нима можеше човек да си представи нето по-красиво от една такава кама с удивителна украса в кожена ножница?

Долф попита за цената. Камата струваше двадесет сребърника. Той изпъшка. Нямаше пукнат шилинг. Или…Не беше ли пъхнал в задния джоб на джинсите си портмоне с холандски пари? Естествено! Как можеше да е толкова глупав. През тези четиринадесет дни изобщо не се бе сещал за него. Но какво можеше да направа човек с холандски гулдени и центи? Въпреки това Долф самонадеяно извади портмонето си от джоба, измъкна един от двата рейксдалдера[1] и го показа на оръжейния майстор. Занаятчията се изсмя подигравателно. Един сребърник — пък бил той и огромен? Двадесет динара трябваха за камата. Ала майсторът бе забелязал нещо странно в монетата.

— Откъде са тези пари?

— От Холандия.

— Досега не съм виждал холандски монети, но ако искаш, можеш да ги смениш на съседната улица. Там живее един стар евреин. Долф последва упътването и не след дълго вече стоеше в мрачното преддверие на лихваря. В главата му започна да зрее неясен план. Не камата щеше да купа, а…

— Бих желал да сменя тези пари за монетите, които се използват тук — каза Долф и сложи двата рейксдалдера и три гулдена на масата. Евреинът се наведе учуде но. — Какви са тия пари. Не съм ги виждал.

— Холандски са.

— И твърдиш, че това е сребро? — недоверчиво по-пита мъжът.

— Не отвърна Долф — Не е сребро. Холандските алхимици откриха метал, по-здрав и по-скъп от среброто, и от златото е по-скъп. На служба при граф Вилхелм[2] има трима алхимици и те му правят този бял метал-чудо. Графът нареди да изсекат от него монети, които не могат да се претопяват, нито да се огъват, нито да се режат. На север много ги търсят. Особено датчаните. Влизат в пристанищата на Холандия и заменят товарите на цели кораби за тези монети. Дали му вярваше евреинът? Той разглеждаше внимателно рейксдалдерите и най-вече образа на кралицата.

— Коя е тази?

— Света Юлиана[3], нашата покровителка — отвърна Долф. Странните монети, цели и челичено здрави, по края с думите „Нека Бог е с вас“, блестяха на следобедната светлина. Евреинът явно бе изкушен.

— Ще ти дам десет динара за тях — каза той с колебание, след като ги бе пробвал със зъби. Ама бяха твърди, и най-острият нождраскотина не можеше да остави. Това бе загадка за лихваря. Как ли се бе сдобила Холандия с такова чудо?

— Това прави значи петдесет динара за петте монети — хладно отбеляза Долф, макар отлично да бе разбрал, че мъжът не искаше да каже това.

— Да не си луд! Долф се изправи, хвана ножа за хляб и каза рязко:

— Ти знаеш ли с кого говориш, човече! Аз съм Рудолф Веха ван Амстелвен!

— Тъй да бъде, благороднико — преви гръб старецът. Простете ми… Аз съм само един беден евреин, благороднико, а и търговски кервани в Ротвайл рядко идват.

— Премести се тогава в друг град — с безразличие отвърна Долф. Евреинът вдигна жален поглед към него.

Той наистина бе по-нисък от момчето.

— Ах, благороднико, на драго сърце бих го направил. Но нали знаете, че е невъзможно.

Той тъжно поклати сивата си глава и Долф веднага забрави за позата си на горд и строг човек. Загриза го съвестта. В неговия век имаше години на безумие, когато се бяха опитвали да изтребят всички евреи. Наистина, преди да се роди той, но все пак в този така цивилизован двадесети век. По това време на евреите явно отново не им е било лесно и не са се радвали на особена свобода. А ето че и той сега мамеше бедния старец и му изръсваше кесията.

Но мисълта за близо осемте хиляди гладуващи деца отвъд градските стени върна неумолимата му твърдост. Я ми кажи — започна той нарочно колкото се може по-сърдито, колко хляба мога да купя в Ротвайл за един динар. Евреинът се усмихна, сякаш го бяха питали нещо забавно.

— Над петдесет, благороднико.

— Големи ли са? Старецът разтвори доста широко ръцете си.

— Познаваш ли някого, който ще се съгласи да пече още тази нощ?

— Може би Гардулф — подвоуми се лихварят.

— Добре, тогава ще предложа монетите си на Гардулф. Мъжът веднага покри парите с ръце.

— Ах, благороднико, какво ти разбира Гардулф от пари? Прост хлебар е той само, пък и внук на чужденец на всичко отгоре.

— Не затваря ли? Трябват ми много, много хлябове. Човече, ей там, край огньовете отвън лежат осем хиляди гладни деца!

— И вие искате да им купите храна? — слиса се лихварят.

— Защо?

— Защото не съм коравосърдечен като жителите на Ротвайл. Евреинът явно се забавляваше. Той отново се наведе над монетите и ги заразглежда. Долф видя, че гърбът му потрепва, сякаш се мъчеше да не избухне в смях.

— Това ли са всичките пари, които носите в себе благороднико?

— Имам и няколко по-малки. На масата се търкулнаха монети от по десет и двадесет и пет цента и две от пет цента. Лихварят бързо ги сграбчи и огледа. Всичките носеха лика на света Юлиана, това беше наред. Старецът бе най-заинтригуван от бронзовите пари, особено от стилизираното 5 на петачетата.

— Това е кривият меч, който света Юлиана закрилнически държи над главите на холандския народ — обясни Долф. Евреинът събра парите на купчинка и след дълго колебание заговори:

— Тъй като сте такъв знатен господар и идвате толкова отдалеч, ще ви дам петнадесет динара за всичко заедно. Ще съсипя и себе си, и семейството си, ала не мога нищо да ви откажа.

— Двадесет — каза Долф невъзмутимо. Но сърцето му туптеше до пръсване.

— Как може млад благородник с такова добро сърце най-безсъвестно да съсипва един беден евреин? — завайка се старецът. „Спри, човече — помисли си Долф — толкова съм потресен, че те мамя. Но трябва…“

— Стига толкова — отсече той — Покажи ми пътя за Гардулф.

Лихварят нямаше намерение да изпусне непознатите и вълшебни пари. Той се попазари още доста време, но Долф, на чийто гръб лежеше отговорността за детската войска, не отстъпи.

Накрая той получи двадесетте си динара. В кожена кесийка, защото не знаеше къде да дене тежките сребърни монети. В замяна момчето подари на евреина излишното си вече портмоне, което бе почти ново и явно донесе неземно щастие на лихваря.

Така, а сега към хлебаря Гардулф.

Той отдавна бе угасил пещите си и вече беше седнал да вечеря. Долф нахлу в къщата му, изломоти някаква благословия, която сам измисли, изреди впечатляващите си имена и поръча осемстотин хляба от най-големите, които можеше да направи майсторът. Каза му да започне незабавно да пече. Той, Рудолф ван Амстелвен, бил готов да му заплати двадесет сребърни динара.

— Но те струват повече — проплака хлебарят — И как да изпека толкова хляб за една нощ? Сега ще бият вечерните камбани и всички огньове ще трябва да се угасят. А пък и чираците ми са само двама и вече си легнаха. Смилете се, благороднико, не можете да постъпите така с мен. Гардулф беше необикновен мъж с рижа коса, зелени очи и светла кожа. И четирите му деца, които се прозяваха край масата, имаха същата коса и същите замечтани зелени очи. Според Долф те изглеждаха божествено.

— Ала ще трябва да постъпя така, добри ми хлебарю — каза той строго — Отвън чакат осем хиляди гладни деца, които ще призоват отмъщението Божие над града, ако не им дадем веднага нещо да ядат.

— Ах, благороднико, че кой вярва на тези приказки. Чух за един монах, който разправял за Шпайер. Но споменаха, че бил измамник…

— Стига — Долф вдигна заповеднически ръка — Имаш право, хлебарю Гардулф, ала трябва ли осем хиляди деца да умрат от глад заради един мошеник, който разправя някаква безумна история? Погледни! — Той разсипа сред червенокосите дечица сребърниците от кесията си — Можеш да ги спечелиш всичките за една нощ, хлебарю! Мъжът гледаше алчно сребърните пари.

— Но чираците ми ще заспят, както работят. Цял ден са били на крак. Председателят на гилдията ни забранява …

— Добри човече, всичко това ми е известно — прекъсна го Долф. (Това не беше вярно.) — Вдигни ги от сън, а и аз ще дойда да ти помогна. Ето, с тези ръце. И те могат кое-що, стига да ми кажеш какво да правя. Хлебарят отново погледна към лъскавите, пари.

— А откъде дърва? — измърмори той — Ще ми трябват за пещите, цяла каруца.

— След час ще имаш цяла каруца дърва за горене, остави това на мен. Долф съжали, задето бе изпратил волската каруца обратно в стана.

— Слушай, хлебарю Гардулф — каза той — Ще ти оставя два сребърника като доказателство за добрите ми намерения. Но сега се налага да тръгвам, за да се погрижа за дървата, а това трябва да стане, преди да са били вечерните камбани, с други думи, нямам много време. А ти започвай веднага да месиш тестото, ще се върна възможно най-бързо. Той си прибра сребърниците в кесията и хукна навън, оставяйки след себе си един слисан хлебар и неговото семейство.

Долф се уговори със стражата на Западната порта да пуснат каруцата с дърва при всички случаи, дори ако пристигне, след като са били вечерните камбани. После той побягна, колкото му държат краката, към лагера и извика приятелите си.

— Съберете всички момчета, които намерите, трябват ни една каруца дърва. Нужни са на хлебаря Гардулф, тази нощ той ще ни опече хляб. Надигнаха се възторжени викове. Каролус излетя, последван от Франк, Леонардо и Фредо.

— Събирайте дърва! — гръмна заповедническият глас на Фредо — Дърва за хляб! — и стотина големи момчета на часа се раздвижиха. Само Петер спря при Долф.

— Какво има, Петер? Ти няма ли да се включиш?

— Как смяташ да закараш тези дърва в града?

— С каруцата, естествено.

— С нея не става. Вътре има пет болни.

— Грешиш, нали следобед закарахме болните в града … какво, още пет ли? Петер кимна мрачно.

— Все малки — и със същите оплаквания като останалите четири. Болки в гърлото, зачервяване на главата, висока температура…„Господи — отчаяно си помисли Долф — вече става епидемия! Преди обяд четири, сега още пет, колко ли ще бъдат утре? И що за болест е това? Някакъв вирус, естествено…“ Той потърси с поглед помощ в неподвижното лице на Петер.

— Познаваш ли тази болест? Често ли се среща? Петер кимна.

— От нея умират малките деца.

— Само малките ли?

— Най-вече. Ясно, детска болест, един от бичовете на човечеството, които бяха изкоренени през двадесети век. Какво да прави? Да ги изолира! Да подслони всички съмнителни случаи в отделен лагер и да се надява, че епидемията няма да се разпространява повече…„Ами ядене — отчая се той — Те трябва да ядат колкото може повече и по-добре. Трябва да са силни и здрави и да окажат съпротива.“

Тази новина направо го изкара от равновесие. Той не пита нищо повече, а се завтече към каруцата, където Хилде тъкмо почистваше повърнатото от един малък пациент. Фрида и помагаше.

И с тази каруца, която естествено вече носеше силна зараза, той смяташе да докара на сутринта осемстотин хляба в стана! Долф се хвана за едно колело и изчака, докато му мине световъртежът. Това вече надхвърляше силите му, отговорността бе огромна. А той беше просто едно момче. Неговото нещастие беше, че знаеше прекалено много, че проумяваше прекалено бързо, че изпитваше прекалено голямо състрадание към всички тези безобидни деца. Той изхлипа.

— Зле ли се чувстваш, сине? — прозвуча край него топъл глас. Долф вдигна поглед и видя някакъв монах също бенедиктинец. Но не беше Анселмус, нито пък Йоханис. Изведнъж Долф разбра, че този човек беше честен. Това не бе измамник, който иска да прекара осем хиляди деца през Алпите поради някаква неясна причина.

— Заплашени сме от епидемия — отчаяно прошепна момчето — Можете ли да ми помогнете, отче?

— От какво сме заплашени?

— От опасна заразна болест, от която малките деца измират.

— Покажи ми болните, сине.

— Елате. Двамата се качиха в каруцата. Хилде ги погледна уплашено.

— Какво е? Децата лежаха в груба слама. Те бълнуваха с червени и подути лица. Телцата им изгаряха и сякаш излъчваха жар. Монахът ги огледа и кимна.

— Да — тъжно отбеляза той — Лошо.

— Чу… чумата ли? — запъна се от ужас Долф. „О не, само не това“ — помоли се той с цялата си душа. Духовникът се прекръсти и го погледна. Сините му очи откриха океан от доброта — He е чумата, сине. Скарлатина е. Децата са огненочервени, нали виждаш? Долф кимна. Той също бе забелязал този странен симптом, но си бе помислил, че е от високата температура.

— Ще умрат ли?

— Това е в Божията власт. Силните може би ще оживеят, а и за добре гледаните има някаква вероятност.

— Ще направя всичко възможно — промълви Хилде. Накитите и висяха на шията като вързоп слама. Имаше уморен вид. Колко ли време се бе занимавала днес с повръщащи и бълнуващи деца?

— Не слизай от каруцата, Хилде — каза Долф — И ти, Фрида. Не наближавайте останалите. Ще сложа постове, за да не идва никой до каруцата. Болестта е заразна.

— Няма ли да се заразим и ние? — изплашено попита Фрида.

— Не, не вярвам — отвърна монахът — Скарлатината хваща само малки деца — почти никога по-големите.

— Трябва незабавно да взема мерки — извика Долф и скочи от каруцата. Вече се задаваха момчета с дърва за горене.

— Отче, кажи им да не идват тук — помоли момчето. Главата му беше пламнала.

— А къде да носят тези дърва?

— В града, при хлебаря Гардулф. Тази нощ той ще ни опече хляб. Уговорил съм със стражата да ни пуснат с дървата. През Западната порта.

— Ще бъде сторено. Монахът остави Долф и пресрещна момчетата. Рудолф го проследи с поглед, видя как събра носачите и се отправи с тях към града. После се обърна с облекчение към Хилде.

— Ще кажа да преместят каруцата. Чакай тук и не пускай никого.

Той се отдалечи и най-напред издири Леонардо. Задъхано обясни на приятеля си какво се е случило. Дойде и Фредо. Сега всичко стана много бързо. Изкараха каруцата с болните извън стана и я скриха в една горичка. На подходящо разстояние от нея поставиха на стража момчета с тояги. В това време Леонардо и Петер оглеждаха спящите деца. Щом видеха червено личице или чуеха, че някой се оплаква от болки в гърлото (защото явно така започваше), те отделяха детето при друг огън, който също бе строго охраняван. След като изолираха по този начин съмнителните случаи, Леонардо се разпореди да донесат силен билков чай за малките. За половин час той предаде в каруцата с болните шестима пациентчета, които показваха явни признаци, че са заразени.

— А групичката край огъня не трябва да изпускаме, из очи каза студентът на Долф.

— Предоставям тази работа на теб — отвърна момичето. Аз трябва да вървя в града. Обещах на хлебаря да му помогна.

— Той няма ли малки деца? — сети се Леонардо. Долф се сепна, изведнъж си спомни за четирите огнени главици с лунички, рижи коси и зелени очи.

— Първо ще се обеззаразя — извика момчето и се втурна към реката. Изпразни джобовете си, съблече се и се гмурна в ледената, черна вода. Тя щипеше лицето му, раменете и ръцете, но той се почувства страшно освежен. След това многократно прекара дрехите си през водата, изцеди ги възможно най-добре и отново ги облече мокри. Бррр! Натъпка пак джобовете си и побягна с все сили. И така, пъхтейки и пръхтейки, Долф пристигна пред Западната порта. Отначало стражът не искаше да го пусне.

— Къде е колата, за която говореше? — измърмори той недоверчиво — Вместо нея минаха най-малко петдесет момчета с вързопи клони на гърба.

— Пусна ли ги? — уплаши се Долф.

— Да, при условие, че ще се върнат веднага щом оставят дървата. Така и направиха. С тях имаше и един монах, иначе сигурно нямаше да ги пусна.

— Ти си честен човек — каза Долф — Бих искал да ти се отплатя. Почакай. И той веднага откри нещо интересно в джобовете си. Какво може да носи едно момче на петнадесет години? Най-невероятни неща. Долф намери парченце въже, полуразтопен бонбон, една мръсна носна кърпа, смачкано пакетче с дъвки, кутийка кибрит и за свое най-голямо учудване — пластмасова кукличка, голяма колкото палец. Не можа да си спомни откъде имаше този смешен предмет, но го извади от джоба си със замах и го сложи в ръката на слисания страж.

— Пази го като очите си, добри човече — заяви той тържествено — Това е образът на… свети Ян и ще ти бъде добър закрилник. Така Долф бе пуснат в града. Той с мъка откри улицата на пекарите в притихналия, тъмен град. Най-накрая, неочаквано, се озова пред хлебарницата на Гардулф. През капаците на прозорците проникваше светлина. Момчето почука с облекчение.

— А, ето те и тебе. Къде се бави досега? — изръмжа хлебарят, който лично му отвори вратата.

— Съжалявам. В стана имах малко трудности — каза Долф и забрави да се държи като млад благородник.

— Какво ти е на дрехите?

— Паднах във водата. Клатейки глава, Гардулф тръгна пред него към хлебарницата и за своя най-голяма радост, Долф видя вътре Франк усърдно да меси тесто. Чираците също бяха станали и работеха старателно.

— Поостанах малко да помогна нещо — простичко каза Франк.

На Долф му се прииска да го прегърне. Той бързо свали мокрия си пуловер, който хлебарят окачи да се суши, и се спусна да работи.

Месенето на тесто е тежък труд. С мускулестите си ръце Гардулф свърши за един час повече работа от двете момчета заедно, но почти не мърмореше. Той добре виждаше, че не бяха свикнали, а и едва се държаха на крака от умора. Цяла нощ, лопата след лопата, хлябовете излизаха златистокафяви от пещта. Чираците ги струпваха пред вратата, тъй като хлебарницата бе прекалено малка да ги побере. Долф гледаше как расте купът, а в главата му се въртеше само една мисъл: „Децата трябва да ядат. Не искам да се разболеят, затова трябва да ядат.“ Франк бе блед като платно от изтощение. Долф не се чувстваше много по-добре. Докато чираците изкарваха последните редове самуни, хлебарят попита: — Носиш ли парите? Долф му подаде кесията и видя как очите му светнаха. Да не би да бе платил повече, отколкото трябва? Това не го засягаше. Закуската за изгладнялата детска войска беше готова.

— Сигурно ще приберете хлябовете с кола? — заинтересува се пекарят. В това време дойде и жена му да види какво става, като донесе питки с топло мляко. Всъщност на момчетата не им се ядеше от умора, те искаха единствено да си починат, но се насилиха да изпият млякото и да изядат питките. Въпреки това всичко им се услади.

— Кола ли? — запъна се Долф, когато проумя какво го бе питал хлебарят — Не… тя не става вече. Франк…

— Разбирам — каза Франк и се прозя — Отивам да доведа носачи от стана.

След час в града влязоха стотина момчета, за да вземат хлябовете. Те крачеха с товара си по улиците на града, горди, че са успели да надвият скъперничеството на ротвайлчани. Ранните минувачи ги заглеждаха смаяни. Не след дълго из града плъзнаха слухове. През нощта от небето бил слязъл ангел и изпекъл стотици хлябове за детската войска …Долф не тръгна с момчетата, трябваше да направи още нещо. Краката му сякаш всеки момент щяха да се подгънат, но той изтича до монашеската болница я обясни на брата, че четирите малки болни, приети предния ден, страдат от скарлатина. Мъжът се ужаси. Едното от децата починало през нощта, две като че ли имали подобрение, а последното нямало да изкара нощта.

— Единственото средство е доброто хранене — изхриптя Долф — И бих ви помолил да не пускате при тях други хора. Особено родители на малки деца.

— Защо донесохте тази болест в града ни, момче — натъжен попита братът.

— Вчера още не знаехме какво е… В стана вече има много повече болни, но за тях няма да ви притесняваме Братът поклати глава.

— Как е възможно? — промълви той — Нима Бог не закриля децата? Долф беше прекалено изтощен, за да се впуска обяснения. Той отговори почти автоматично:

— И ние сме подложени на изпитания — и си тръгна. Момчето по-скоро се влачеше, отколкото вървеше. Зад самата порта го чакаше Леонардо с магарето. Студентът го подхвана и го качи върху гърба на животното, където той веднага заспа. Искаше да пита за толкова много неща, искаше да издаде заповед да не продължават похода. Но вече не можеше. Издръжливостта на Долф също имаше граници.

[1] Холандска монета, равна на два и половина гулдена. ↑

[2] Граф Вилхелм Холандски, управлявал графство Холандия от 1247 до 1256 г — Б. пр. ↑

[3] Ликът е на кралица Юлиана, управлявала кралство Нидерландия от 1948 до 1981 г. ↑

7. БОРБА СЪС СКАРЛАТИНАТА

Долф се събуди, тъй като някой го дърпаше за ръката. Мина доста време, докато осъзнае къде се намира. Видя, че слънцето е високо, а наоколо му беше необичайно тихо. Леонардо го бе събудил.

— Да тръгваме.

Станът беше полупразен. В далечината, малко след Ротвайл, се носеха песните на децата, поели вече на път. Останала беше само каруцата с болните, а малко по-нататък Долф видя стотина въоръжени момчета и момичета да сноват из полето. Не след дълго те щяха да образуват ариергарда. В края на стана чакаха десет ездачи в ризници.

— Но ние не можем да продължим — извика Долф, който изведнъж се сети какво бе положението.

— Налага се — мрачно каза Леонардо и посочи войните. Оставих те да си починеш, колкото може повече. Получи се вест от градската управа до пладне да изчезнем от земите на Ротвайл. „Болестта — мина през ума на Долф — Ротвайлчани са се уплашили.“

Той се изправи като вдървен. Болеше го цялото тяло, но си съблече пуловера и почувствува как слънцето сгрява изнурените му рамене. Ах, ами че той имаше най-обикновена мускулна треска! Долф си събра разсеяно нещата, Марике сложи ръчичката си в неговата и го дръпна да вървят. Леонардо Франк и Петер ги последваха, Фредо подкара волската каруца. Ударният отряд тръгна след тях. Кратката почивка бе свършила, походът продължаваше, те трябваше да потеглят заедно със своята беда. Долф хвърли плах поглед към колата. — Колко станаха? — боязливо попита той?

— В каруцата лежали двадесет и четири все малки — промълви Марике. Долф промърмори цифрата на себе си и се опити проумее какво означаваше това. Двадесет и четири смъртноболни деца, друсани в една каруца — нямаха ли сърце тези ротвайлчани? „Вероятно имат малки деца, които искат да предпазят — помисли си тогава той — също както хлебарят Гардулф,“. И макар да беше възмутен, Долф не можеше да се сърди на жителите на Ротвайл, задето прогонваха заразената детска войска от земите си. Той се обърна. След ударния отряд яздеха десетте тежко въоръжени мъже.

— Съпровождат ни…

След много дълъг ден без почивка стигнаха до едно голямо езеро. Долф се сети, че това трябва да е Боденското езеро. Опънаха стана върху един заоблен хълм край брега и битката с огнената епидемия започна. Рудолф започна да разпределя всичките осем хиляди деца на групи. Водени от добри плувци, една след друга групите се отправяха към езерото и получаваха заповед да се изкъпят най-старателно и да изперат дрехите си.

В това време вече чистите наклаждаха големи огньове, край които Долф започна също да въвежда някаква организация. Доколкото бе възможно, малките бяха разделени едно от друго и разпределени сред по-големите. До този момент бе констатиран само един съмнителен случай сред децата над осем години. Големите явно имаха повече съпротивителни сили или имунитет. Най-малките бяха разпръснати, за да бъдат ограничени контактите помежду им, а с това и възможността да се заразяват едно друго. Освен това така бе по-лесно да не ги изпускат из очи. Дали билковият чай, с който ги мъчеха непрекъснато, щеше да повиши съпротивителните им сили, това Долф не знаеше. Но се надяваше.

В единия край на огромния лагер бе подредена болница. Там вече лежаха в редица и бълнуваха над осемдесет болни на смъртно легло. Увити с всичко, което гледачите и гледачите бяха успели да намерят. Каролус, незаменимият малък крал на Ерусалим, бе изнамерил начин за плетене на топли завивки от треви и слама. Щом умреше, някое дете, веднага изгаряха покривалото и сламената му постеля. Паничките, от които ги хранеха, се отделяха грижливо и след всяко ядене се изтриваха с вряща вода и пясък. Вода имаше в изобилие. Над сто момчета събираха и влачеха по цял ден дърва за горене. Стотици момичета плетяха постели и завивки. Риба се ловеше почти денонощно.

Ловците, рибарите, ударните отряди и събирачите потегляха на походи. Долф не се интересуваше откъде вземаха храната.

— От езерото, от оборите или стопанствата в околността, от селските плевни, от горите или направо от нивите… Малките трябваше да поддържат силите си. В разгара на епидемията, три дена след като бяха устроили лагера край езерото, умряха тридесет деца за един ден и постъпиха нови четиридесет и две. Долф бе наредил да изкопаят на няколко мили голям ров, който да служи като общ гроб. Край него непрестанно горяха огньове, за да държат на разстояние дивите животни, любопитните деца и обезпокоените селяни от околностите. Освен това денонощно дежуреше стража.

На четвъртия ден имаше осемнадесет мъртви, сред които едно голямо момче на около четиринадест години, и дванадесет нови случая. Покритата каруца се използваше вече само за превозване на умрелите до гроба. Гробарите бяха доброволци, Долф бе поел ръководството им. Риба можеха да ловят и без него. Поради една или друга причина той изглеждаше като омагьосан от болестта. Непрекъснато обикаляше край лагера на болните, заемаше се да извлече труповете, да изгори постелите. В бивака на здравите вече не влизаше.

На петия ден имаше шест умрели и седем нови случая. На шестия — един нов и седем мъртви. На седмия — нито един нов, но петнадесет умрели.

Смъртта беше постоянна спътница на хората от средновековието. Те се бояха от нея, но и я приветстваха, защото означаваше преминаване от земния към вечния живот. Който си отиваше със съзнанието, че няма тежки грехове, умираше спокойно — защото небето щеше да се смили над нето. Всички вярваха, че умрелите деца биват приемани направо в царството Господне, тъй като Бог обичал невинността, а децата по правило са невинни. Долф Веха обаче бе дете от двадесети век. В неговата епоха на смъртта се гледаше като на нещо сериозно, понеже половината от човечеството смяташе, че с нея всичко свършва. Затова той не разбираше много средновековните хора. Как можеха да са толкова спокойни и весели, когато сред тях бродеше Смъртта? Тези, които не бяха болни, играеха, смееха се, веселяха се. Престоят край езерото им допадаше, това бе нещо като ваканция. Когато беше нужно, те работеха здраво: но веднага щом изпълнеха дълга си, ставаха отново предишните безгрижни деца, които си разказваха приказки, учеха песни, боричкаха се. Когато се появеше нов случай, той се съобщаваше съвсем лаконично. Някое от по-големите деца идваше при Хилде с хленчещо малко за ръка.

— Вероника я боли гърлото, не иска да яде…

— Малкият Петер все вика майка си, мисля, че има висока температура…

След това голямото дете се обръщаше и отдалечаваше, оставяйки малкото на грижите на Хилде. Който се разболееше, трябваше да бъде заведен в болничния лагер, толкоз! Дали е умрял или е оздравял, нали все щяха да чуят. Животът в това време продължаваше. Хилде работеше повече от когото и да било. От красотата и не бе останало много. Блясъкът на накитите и, които тя никога не сваляше, бе помътнял. Бузите и бяха хлътнали, а под очите и имаше кръгове. Но тя изглеждаше неизтощима. Даваше нареждания на другите момичета, както някога бе видяла да прави майка и вкъщи. Като кралица — но истинска, крачеше сред болните и ни една подробност не убягваше от погледа и. Тук някое дете се изцапало и трябва да се изчисти.

Там друго повърнало. Трето пък се изхлузило в треската си от рогозката и се отвило. Четвърто вика за свещеник… Със строгостта и всеотдайността на старша сестра Хилде следеше паничките да се мият според указанията. На всеки новопостъпил да се дава чиста постеля. Здрави деца да не се въртят наоколо и да не влизат в болничния лагер. Тя беше навсякъде, виждаше всичко и заповядваше. Навик, който се бе създавал в рода и поколения наред. Но Хилде се справяше добре и Каролус бе горд с нея. Фрида също оправдаваше присъствието си със своите билкови лекове против висока температура. И Фредо, който командваше дружината от нагледвачи като истински генерал. И Франк, който доставяше заедно със своите малки кожари по двадесет чифта обувки на ден. И Леонардо, който помагаше на Долф във всичко и въпреки това намираше време да занимава скучаещите деца с приказки, игри или преподаване на азбуката.

От Николас нямаше голяма полза. Пастирчето предпочиташе да чете молитви и да моли Бог да махне страшната болест от пътя им. А монасите едва сварваха да утешават умиращите деца и да правят опела. Междувременно непрекъснато растеше броят на изявилите се малки водачи, които съдействаха на Долф за изпълнението на всички мерки. Те имаха безгранично доверие във високото момче, което явно знаеше точно какво трябва да се направи.

Всъщност Долф вече не знаеше. Не знаеше точно. Беше изровил от ума си всичко, което някога бе чел или чул за борбата с епидемии. А то се оказа доста много. Той често сам се учудваше от този факт, но после си казваше, че не случайно е прекарал десет години от живота си в училище в една епоха със силно развита наука. За останалото се уповаваше на здравия си разум.

След около осем дни Долф забеляза, че започва да печели борбата със скарлатината. От два дена нямаше съобщения за нови случаи. В болничния лагер още лежаха седемдесет и осем деца, близо шестдесет от които започваха да се възстановяват. Те отново се хранеха, температурата спадаше, огненият цвят на кожата им избледняваше. Тези шестдесет деца не можеха още да стават от слабост, но при тях атаката на бацилите бе отбита. Долф въздъхна с облекчение. Малко повече от седмина — и щяха да могат да продължат похода си. Същия следобед той получи покана да се яви в шатъра на Николас. Беше уморен, но въпреки това отиде любопитен да чуе какво има да му каза пастирчето. Дали искаше да му благодари, задето бе успял да ги избави от една напаст?

Долф не уважаваше много Николас, но не бе споменавал за това никому, дори на Леонардо. Децата боготворяха пастирчето. То беше светец. Това се виждаше по разкошните му бели дрехи. Това се чуваше по гласа му, разговарял с ангели. Това се четеше в смирените му очи, свидетели на видения. В лицето на Долф те виждаха могъщ господар строг, но добър, чиито заповеди и молби можеха да изпълняват, без да се замислят, тъй като бе толкова умен. Имаха доверие в него. Той бе улеснил похода им и превърнал тяхното ходене по мъките в добре организирано пътешествие. Той им намираше занимания — лов, риболов — които не бяха тежки, а приятни. В шатъра Долф бе посрещнат от двамата монаси и Николас. Децата с благородническа кръв отсъстваха. Каролус, Фредо и Хилде имаха работа, останалите аристократчета, които никога нищо не правеха, се забавляваха на плажа.

— Седни — дружелюбно каза Николас и Долф се отпусна на земята. Не попита нищо, изчакваше.

— Болните намаляха доста — започна Анселмус. Той не питаше, само констатираше един факт.

— Да, за щастие — радостно отвърна Долф — Повечето се възстановяват бързо. Смятам, че след седмица ще можем да продължим.

— Утре — хладно каза Анселмус.

— Какво!

— Прекалено дълго се застояхме. Долф го погледна разярен.

— И какво смятате да правите с тези седемдесет и осем деца в болничния лагер? Може би ще ги изоставите?

— Естествено не. Някои ще умрат още тази нощ. А утре, който не може да върви от болестта или от слабост, ще се вози във волската каруца.

— И дума да не става — отсече Долф — Досега можехме да оставяме колкото си искаме деца в градовете, но това бяха обикновени болни: с болки в корема или настинали. А тези е невъзможно да бъдат подслонени където и да било. Болестта им е заразна и трябва да бъдат държани на разстояние от всички здрави деца. Не може да сте толкова глупав, та да не го знаете. Николас вдигна уплашено ръка. Той видя, че Анселмус бе пребледнял от гняв.

— Трябва да продължим — каза пастирчето. Снощи ми се яви насън ангел и ме укори, че се бавим. Ерусалим ни очаква.

— Ерусалим е на четири хиляди години и може да почака още няколко седмици — сряза го Долф. Николас го гледаше като втрещен. Долф се опита да се овладее, но това едва му се удаде.

— Няма и да търсим подслон за болните, ще ги вземем с нас — реши Анселмус. Долф направо подскочи.

— Знаете ли — каза той, а гласът му трепереше от ярост, бих искал вие самият да се разболеете и да ви държат дни наред в някоя каруца да се клатите и подскачате с болки в костите и бучене в главата.

— Грешни са думите ти, Рудолф ван Амстелвен — изрева свещеникът.

— Но не колкото вашата припряност, дом Анселмус. Не можем да тръгнем, все още не можем. Вероятно след седмица, но в никакъв случай утре. Предложението ви е равно на престъпление.

— Кой си ти, та си мислиш, че можеш да решаваш тук?

— Кой съм аз, това си е моя работа — отряза го Долф — но зная едно нещо. Вие искате да заведете в Генуа колкото може повече деца. Защо — това е загадка за мен, защото там те ще изживеят най-голямото разочарование в живота си. Но ако тръгнем утре, до Генуа не ще стигне и половината. Това бе вече дързост. И да искаше, Долф не можеше да изрази по-ясно съмненията си в свещената мисия на Николас. Анселмус се тресеше от ярост. Николас побърза да процеди: В Генуа Бог ще сътвори чудо — Чудо ли? — избухна Долф. Морето щяло да пресъхне… да, наистина ли вярваш, че това ще стане? — Бог ми обеща — отвърна Николас. Долф изпъшка презрително.

— Децата ще те разкъсат, щом чудото не стане — изръмжа той. Николас пребледня и се разтрепери.

— Рудолф ван Амстелвен, твоите слова пробождат сърцата ни като кама — каза Анселмус с режещия си глас — Защо работиш толкова усърдно за децата, щом не вярваш в мисията на Николас?

— Защото не мога да ги спра, затова! — изрева Долф, вече извън себе си — Вие… вие сте разказали на децата някаква красива приказка, каквато не са чували през живота си, и сте им замаяли главите. Но чуйте какво ще ви кажа, дом Анселмус, когато работата в Генуа не стане и осем хиляди деца се завайкат по брега, че илюзията им се е разбила на парчета, тогава ще си получите заслуженото! Обещавам ви! След тези думи той стана и напусна шатъра. Долф насмалко щеше да събори Леонардо, който стоеше на стража с тоягата и всичко необходимо пред шатъра.

— О, пак ли ме пазиш? — смъмри го Долф, все още бесен от яд. Леонардо се усмихна спокойно.

— Утре сме щели да тръгваме, чувам.

— Само през трупа ми! — извика Долф и хукна към болничния лагер. Още отдалеч той съзря пушечния стълб от кладата на Петер. Видя също, че впрягат воловете.

— Колко? — кратко попита момчето, като спря при Петер. Малкият рибар разбута огъня и отговори рязко:

— Три…„Значи още петнадесет тежко болни“ — помисли си Долф.

Смъртта на трите деца почти не го засегна. След толкова много умрял и той също започна да става твърд. А бъдещето изглеждаше мрачно: след няколко дни вече нямаше да са само три, ами тридесет или триста…Долф междувременно бе опознал добре Анселмус и му беше ясно, че този път монасите и Николас ще наложат плана си да тръгнат рано сутринта на другия ден. Анселмус бързаше. Защо ли? Каква ли тайна се криеше зад този безумен детски кръстоносен поход? Той се загледа замислено в Петер, докато гневът му започна бавно да се уталожва и да отстъпва място на страха, грижата, тъгата.

— Ходи ли ти се в Ерусалим, Петер? — неочаквано попита той.

— На всички ни се ходи в Ерусалим. Това беше типично за Петер, винаги да отговаря уклончиво. Ала Долф много го ценеше, защото имаше особени качества. Той беше не само добър ръководител, но и умен. За няколко седмици това дете на крепостни се бе превърнало в достоен млад човек с изумително правилен поглед за нещата — и бе открило свободата.

— Защо си избягал от къщи, Петер? Момчето вдигна глава.

— А ти, Рудолф ван Амстелвен, няма ли да избягаш, ако получаваш по-голяма порция бой отколкото ядене? И като знаеш, че можеш да отидеш в Ерусалим, където слънцето грее вечно и никой не трябва да работи.

— Нямаш ли братя и сестри, които също искаха да тръгнат? Петер прехапа устни.

— Аз бях най-големият. Имах шест братчета и сестри чета, три от тях умряха от скарлатина преди няколко години. И аз се разболях, но оживях. Значи затова бе познал болестта още при първите случаи. А може би и затова болничният лагер го привличаше толкова много. Изведнъж Долф бе пронизан от една мисъл — Петер! Ти знаеше ли, че четирите дребосъчета, за които се молеше да бъдат прибрани в Ротвайл, са болни?

— Естествено, че знаех. Нали ги видях.

— И въпреки това… въпреки това… Петер, как можа да го направиш? Защо не ми каза веднага…? Петер отново се бе втренчил в огъня и подритваше няколко сламки към кладата.

— Алчни хора са тия ротвайлчани. Купичка каша им се свиди да ни дадат.

На Долф му се стори, че земята под него се разтваря. Бяхме в кулата на кметството — продължи Петер с мекия си, безизразен глас. Нарочно ни приеха там, за да видим през прозорците полята им, ливадите и големите стада добитък. Знаехме, че зад хълмовете има още плодородни земи е храна и месо. Богати са тези ротвайлчани. Градът им е красив и много къщи са съградени от камък. В планината имат каменоломни, от реката вадят злато, сребро от хълмовете, желязо от мините на север… А на Николас казаха, че нивята и стадата им се пазели и само някое дете с пръст да ги докоснело, щели да го убият, без да им мигне окото. И аз присъствах, Рудолф ван Амстелвен, и аз трябваше да слушам всичко това.

— Да — прошепна Долф. Той почувства как кръвта се оттегля от лицето му.

— Тогава — беззвучно продължи Петер — дом Анселмус заплаши височайшите господари с Божия гняв. Разказа им за Шпайер. Ала първенците на града му се изсмяха. Аз разбрах защо се смеят, нали съм израсъл на село. Тази нощ нямаше защо да се боят от буря. Затова…

— …се сети за болните — с ужас промълви Долф — И нареди да ги закарат в един благоденстващ, здрав град, където гъмжи от малки деца. Той си спомни за червенокосите дребосъчета на хлебаря Гардулф и направо му се дорева.

— Тава бе Божията воля — едва чуто измърмори Петер. Той сложи думите в устата ми.

— О, Петер…Малкият рибар не продума повече. Той хвърляше с шепите си пясък върху купчинката пепел от три смъртни одъра. Долф стоеше до него съкрушен. Каква омраза можеше да натрупа един крепостен — а този беше и още дете.

— Срещу височайшите особи, срещу богатите? Какви бездни се криеха в смирените души на тези средновековни хора? И колко лесно се изплъзваха от отговорността за делата си! Не те, а Бог ръководеше техния свят. Не се колебаеха да припишат на Бог или на дявола най-тъмните си помисли, желанието си за мъст, илюзиите си. Не Петер, а някаква висша сила бе пробутала скарлатината на ротвайлчани и край, Долф се помъчи да ги разбере, но това не му се удаде напълно. Той гледаше приятеля си, който всеки ден рискуваше живота си, за да достави достатъчно храна за детската войска, и тръпки го побиваха. Който бе спасил десетки деца от удавяне. Който изстискваше и последните сили от жилавото си тяло, за да подпомогне похода. Но който при всичко това си остваше загадъчния средновековен човек.

Долф въздъхна и се обърна. Той взе да проверява сламените постели в болничния лагер, но не виждаше почти нищо. Не погледна нито към Хилде, нито към свещеника, коленичил край един умиращ. На другия ден трябваше да тръгват… на другия ден целият му труд от последната седмица щеше да бъде унищожен от трескавата припряност на Анселмус. Как можеше да се налее в главата на такъв човек поне малко здрав разум? Коленичилият монах се изправи, наведе се над сламената постеля и скръсти ръцете на умрялото дете върху един кръст, направен от клонки. После му затвори очите и се обърна. „Четвъртият мъртвец за днес“ — автоматично регистрира мозъкът на Долф, но умът му отказа да обработи тази мисъл. Той разбираше единствено, че епидемията не е потушена и че преждевременното потегляне можеше да завърши с ново злощастие. Но не беше в състояние да задържи децата. Монасите и Николас бяха по-силни от него, тъй като можеха да се позовават на Божествени заповеди, без да се колебаят. Изведнъж го обхвана нещо като учудване. Лека-полека осъзна, че бенедектинецът го гледа, но нали току-що бе седял в шатъра и се беше карал с двамата монаси. Макар да не бе проронил нито дума, Йоханис присъстваше. След Това Долф разговаря с Петер пред болничния лагер и не бе забелязал кога е минал край тях един свещеник. Погледът му потърси лицето на непознатия и срещна две сини очи, които гледаха добродушно.

— Вие? — промълви момчето, щом позна монаха.

— Да, сине.

— Как дойдохте? — Пеш, като вас.

— От Ротвайл ли? Той не откъсваше благия си поглед от Долф — Не, сине. Вече две седмици съм участник във вашия поход. Долф зяпна от учудване. Как не съм ви забелязал досега?

— Вероятно не се набивам в очи — дружелюбно от върна монахът. Момчето смътно си спомни, че сварваше някакъв духовник при всяко идване в болничния стан. Но почти не му бе обърнало внимание. Без много да му мисли, беше решило, че това е единият от монасите на Николас.

— Кой сте вие всъщност?

— Дом Тадеус. От манастира при Хаслах.

— Къде се намира това?

— На изток от Страсбург. Минахте край него. Долф се замисли. Беше видял някакви сгради високо сред върховете на Шварцвалд: абатства. Монахът явно бе слязъл от някое от тях, за да се присъедини към детската войска. А Долф дори не го беше забелязал. Не му бе направило впечатление, че наоколо изведнъж обикалят не двама, а трима бенедектинци. Освен пред стените на Ротвайл, когато този странен мъж неочаквано се бе появил до него и снел от раменете му част от грижите. Преуморен и с изпълнено от страх сърце Долф изведнъж изпита непреодолимото желание да излее душата си, да сподели с някого тревогите си, но и да намери съюзник в разпрата си е Анселмус и Николас.

— Дом Тадеус, ще имате ли малко време за мен?

— Разбира се, сине. Те отидоха в края на болничния стан и седнаха на един широк камък.

— Кажи ми какво тежи на сърцето ти, сине. Долф посочи четирите реда сламени постели.

— Отче, аз зная откъде идва тази страшна болест. Децата са били нападнати от малки твари, изпратени от дявола. Те са толкова малки, че не се виждат с просто око. И са безброй, защото дяволът е силен. Той се опитваше, доколкото можеше, да говори като човек от средновековието. И тези твари, дом Тадуес, са страшно опасни, те проникват в гърлото на безпомощните малки деца, дори пропълзяват до кръвта и по този начин съсипват здравето им. Не можеш да ги хванеш и убиеш, защото са прекалено дребни. Единственият начин да се пребориш с тях е да внимаваш да не стигнат до децата. Могат да бъдат убити с много чиста вода, с огън и пушек. Щом връхлетят малките, възможни са два изхода: или детето е силно и тялото му е в състояние да отбие нападението. То наистина се разболява, защото гърлото му се възпалява и кръвта му се заразява, но ако е била чиста и здрава, дяволските пълчища се удавят в нея и състоянието му се подобрява. Ала малките, изнемощели от глад, от преумора или други болести, нямат толкова защитни сили и умират. — Можете ли да ме разберете, дом Тадеус? Монахът кимна мълчаливо. Долф пое дълбоко въздух и продължи:

— Когато една такава невинна жертва си отиде, тези твари се опитват да се прехвърлят върху някое здраво дете. За да не им позволя това, наредих да отделят всички болни и веднага да изгарят постелите, в които са умрели, защото и те естествено са пълни. Пак заради това заповядах здравите да се къпят често, да се хранят добре и да промиват гърлото си със силен билков чай, тъй като трябва да са яки и способни да дадат отпор. — Това е битка, дом Тадеус, дълга и ожесточена битка, защото дяволът не се предава бързо. И ние почти я бяхме спечелили, понеже от два дена не са пристигали нови болни. Повечето от старите вече се възстановяват.

— Бог изтреби дяволската сган — кимна дом Тадеус. Долф се опита да запази спокойствие.

— Да, отче, затова и трябва да му благодарим. Той ни помогна в битката. Изпрати ни топло слънце и меки нощи, защото съжали болните деца, които трябваше да лежат на открито в полето. Осигури ни храна и дърва за горене, и чиста вода, за да сме по-добре въоръжени за борбата. Даде ни разум, за да разберем, че всички заразени деца трябва да се отделят. Но дяволските орди съвсем не са изкоренени, отче. Още умират деца всеки ден. Тварите, проникнали в нас, само чакат удобен случай за ново нападение. — Лукавия искаше да погуби цялата свещена войска на децата и злите животинки са сърдити, защото това не им се удаде. А пък дяволът е бесен и замисля ново настъпление. Затова е внушил на Николас и на двамата монаси, че е крайно време да продължим похода си. От това ще произлезе ново бедствие, защото болни и здрави деца пак ще се смесят и пълчищата ще могат да се прехвърлят. Разбирате ли? Това не бива да се случи.

— Бог е по-силен от дявола, сине. Ако отсъди, че е още рано да тръгваме, той ще ни попречи да го сторим. „И тук няма да постигна кой знае какво“, помисли си Долф унило — Не вярвате ли на това, което ви разказах за ордите от гадни твари, изпратени от дявола?

— Вярвам ти, защото видях, че болестта отстъпи благодарение на грижите ти. Радвам се, че Бог те е дарил с нужните знания и разум, за да се пребориш с хитрините на лукавия. Но, сине, защо не се оставиш с повече упование в неговите ръце? Бог на небето бди над нас.

— Да — упорстваше Долф — но само ако докажем, че сме достойни за неговото бдение. Монахът го изгледа стъписано. Момчето каза едва чуто:

— Бог е добър, но не може да търпи глупаците. Ако някой се хвърли от тъпоумие в дълбоки води, без да може да плува, той ще се удави. Господ няма да го спаси, защото го има за глупак. Когато безразсъдството триумфира, триумфира дяволът.

— Ти си от север, нали? Там ли те учиха на тези работи? — недоверчиво попита монахът.

— Да, отче, и съм сигурен, че се верни. Да потеглим утре сутрин е непростима глупост. Дом Тадеус поклати глава изумен.

— Странно момче си ти, Рудолф — промърмори той.

— Да, зная. Но кой съм и какъв съм е без значение. Не искам върху детските глави да се стовари беда, не искам да мрат със стотици на ден, аз искам те да стигнат Ерусалим. И затова трябва да се боря, не само срещу сганта на лукавия, но и срещу неблагоразумието на дом Анселмус. И ви моля да ми помогнете. Дом Тадеус положи ръка върху рамото на момчето.

— Сине, ако всичко, което ми каза, е вярно, Бог ще осуети тръгването ни. Имай ми доверие. След това той стана, защото Хилде дойде да го извика, Долф го проследи с разочарован поглед — Добър човек, но не трябва да очаквам кой знае каква помощ от него — омърлушено измърмори той. Беше време за храна. Последните групи деца се връщаха от всекидневната си баня, като бъбреха, смееха се и играеха. Над обширния стан се носеше миризмата на ядене, която стигна до Долф, и той неочаквано откри, че е гладен. Надигна се уморено и се завлече до своята част, където Марике разпределяше порциите. Леонардо не се виждаше никъде. Вече бяха се нахранили, когато студентът най-сетне се появи и се нахвърли върху дажбата си.

— Къде беше? — попита Долф.

— Ами днес пошетах малко на господарите в шатъра — равнодушно отвърна студентът.

— Защо точно ти? Нали си имат достатъчно помощници.

— Всички се приготвят да тръгват утре сутрин и нямат време — каза Леонардо беззвучно. Думите му върнаха страховете на Долф. За ужас на Марике и на останалите той избухна в плач. Момчето не видя как студентът намигна на Марике. Оставиха го да се наплаче и зачакаха. Но Долф не каза нищо повече. Ядосано напъха якето си под главата, легна с гръб към огъня и затвори очи. „Ще видят те помисли си той уморен — Щом отказват да се вслушат в здравия разум, нека да видят. Направих каквото можах. А това ще е краят им…“.

8. ОБВИНЕН В ЕРЕС

На другата сутрин не можаха да тръгнат. На разсъмване настана голяма суматоха в шатъра на предводителите, където Анселмус и Йоханис пълзяха по земя та, пищейки и превивайки се от болки в стомаха, Дом Тадеус бе доведен спешно от болничния лагер. Но той не можеше да стори нищо друго за болните монаси, освен да се моли.

— Извикайте Рудолф ван Амстелвен — посъветва ги той. Момчето разбира от болести. Долф се домъкна сънен до шатъра и с учудване зърна задъхващите се духовници на земята. Той видя позеленелите им лица и разкривените им от болка уста. Обхвана го страх. Какво им беше? Температура явно нямаха. Особено зле бе Анселмус и непрекъснато демонстрираше състоянието си с крясъци. Стомахът му се свиваше на топка, огнени ножове пореха вътрешностите му, на челото му избиваха капчици пот и по всичко личеше, че през целия си четиридесетгодишен живот не бе страдал така. Долф го мразеше, но сега почти го съжали. Николас стоеше до него безпомощен. Децата с благородническа кръв се бяха свили от страх в най-отдалечения ъгъл, само Каролус бе коленичил до болните.

— Какво им е? — попита той, като вдигна поглед към Долф.

— Не зная. Струва ми се, че са яли нещо.

— Но как е възможно? Снощи всички ядохме едно и също варена риба, печена яребица и паничка билков чай. Защо не се разболяхме всички? „И аз това се питам“ — помисли си Долф. Той пипна мокрото чело на Анселмус и го утеши: — Не се бойте, отче. Няма да ви изоставим, нито пък да ви караме веднага да тръгвате пеш на дълъг поход. Двамата с дом Йоханис ще ви возим в каруцата заедно с останалите болни. Трябва да отложим тръгването — уплашено извика Николас.

— Защо? — попита Долф със стоманено изражение на лицето. — Нали имаме още толкова болни. Но заради тях вие не искате да се бавите. Нима не решихте така. Николас го гледаше с ужас.

— Но, Рудолф. Я ги погледни. Няма да издържат пътуването — отчаяно извика той.

— Повечето болни деца също няма да го издържат — каза Долф, уж равнодушно. Той се наслаждаваше на ситуацията.

— Не, не — писна Николас — Не искам да продължаваме. Вече не искам.

— Добре, ти решаваш — отсече Долф, изпълнен с тайна радост — Ще наредим да ги закарат в болничния лагер. Йоханис успя да поеме въздух, колкото да се възпротиви.

— Оставете ни в шатъра — примоли се той — Болките в стомаха не са заразни. Тази забележка отново хвърли Долф в паника, защото в съзнанието му изведнъж изплува една дума: холера. Не започваше ли и тя по този начин? Дом Тадеус му се притече на помощ.

— А може и да е заразно — каза той — За всички ни ще бъде най-безопасно, ако не пускаме останалите до тези болни.

— А кой ще се грижи за тях? — възмутено изпищя Николас.

— Аз — твърдо отвърна Долф. На безопасно разстояние от децата с огнени главички бяха опънати две нови постели за болните монаси. Те легнаха, превити от болка. Долф не можеше глава да вдигне от работа, защото гърчовете им предизвикваха не само болки, но и диария. Той собственоръчно переше изпоцапаните им раса в една малка локва, като потискаше гаденето си и се мъчеше да не мисли повече за думата холера. Най-вече му се искаше да изгори тъмните монашески дрехи. По-късно преди обяд, когато дойде да го навести Леонардо, стана ясно, че опасенията му са били напразни. Не идвай насам извика му Долф — Още не знаем какво им е. Студентът се подсмихна, приближи и се наведе над изнемощелите мъже.

— Здравата сте я закъсали, а — измърмори той със задоволство. Пребледнял от уплаха, Долф го дръпна настрана. Възможно ли е да е холера, Леонардо? Студентът го погледна присмехулно.

— Една епидемия не ти ли стига, Рудолф ван Амстелвен? Затова никога повече не споменавай за това, че ще предизвикаш Господ. И се успокой, нито е холера, нито е заразно. След седмица двамата ще са отново живи и здрави като никога. Гарантирам ти.

— Ама откъде знаеш …Леонардо вдигна рамене.

— Ами, така, случайно разбрах — измънка той.

— Ах, ти, мошеник — весело изсъска Долф — Вече всичко ми е ясно. Снощи си им сложил нещо в яденето, нали? Примесил си някаква отрова, малко, но достатъчно, за да ги извади от строя за няколко дена… Леонардо, цял живот ще съм ти благодарен за това. Макар че от морална гледна точка трябва да те осъдя.

— Хайде, де — ухили се студентът. В болничния лагер останаха седемдесет пациентчета със скарлатина, които бързо се възстановяваха. За останалите вече нямаше надежда, те мряха едно след друго. Нови случаи не се бяха появили и Долф знаеше, че е спечелил битката с болестта. Той нареди да запълнят догоре общия гроб, да го засипят с камъни и цяло денонощие да поддържат огньове на хълма. На другия ден, след като огньовете изгаснаха, забиха един дървен кръст в каменната купчина. В този ритуал участваха хиляди здрави деца, тримата монаси и Николас. Накрая пастирчето се обърна към насъбралите се:

— Деца! Бог е милостив към нас. Той прогони скарлатината. Пак той не допусна да умрат двамата свещени мъже, които ми бе изпратил, за да водят нашия кръстоносен поход. Благодарете му за това, деца. Утре можем да продължим пътя си. Скоро ще стигнем високите планини. Щом ги прекосим, ще слезем на морето. Там Бог ще извърши голямото чудо. Нека се помолим. Повече от две седмици бяха прекарали край Боденското езеро и епидемията бе потушена. Долф уреди току-що излекуваните от скарлатината деца временно да бъдат изолирани в отделна група и да получават специална храна, за да се вдигнат бързо на крака. Но това не беше краят на тревогите му. А дали щеше да има такъв по време на това пътешествие? Едва бе преодоляна една криза и възникваха нови проблеми. Защото Николас упорито се съпротивляваше да изоставят покритата каруца.

— Не можем без нея — обясняваше той след предложението на Долф да я потопят в езерото или да я изгорят.

— Въпреки всичко трябва да унищожим колата — настояваше момчето — Заразена е. Возили сме болни и трупове в нея, тя представлява смъртна опасност за всички ни.

— Глупости — каза Николас — Волската каруца ми е подарък от архиепископа на Кьолн. Голям грях си слагаш на душата, като твърдиш, че е източник на опасност. Монасите Анселмус и Йоханис го подкрепиха. Долф се ядоса.

— Какво разбирате вие? — сряза ги той — Тази кола е силно заразена и представлява самата смърт на колела! Изгорете я!

— Защо постоянно се държиш като наш господар, Рудолф ван Амстелвен? — сърдито извика Николас — Кой си всъщност ти? Непрестанно ни противоречиш, непрестанно искаш да ни заповядваш. Кой ти е дал това право?

— Никой — викна Долф — Но ако не накарате да унищожат волската каруца, след седмица пак ще имате няколкостотин мъртви. Това ли искате? Дом Тадеус сложи утешително ръка на рамото му.

— Имай вяра в Господа, чедо. Той бди над нас.

— Ах, вие нищо не разбирате — тропна с крак момчето. Вие никога не искате да разберете. Каруцата е отрова за децата. Това вече не е дар от епископа, а крепост на дявола! Но щом непременно искате да превърнете този кръстоносен поход в истинска трагедия, правете каквото щете. Само да не кажете, че аз съм виновен, когато всичко свърши зле. И за кой ли път той напусна шатъра, кипящ от ярост. Още същата нощ каруцата избухна в пламъци. От само себе си. От нея не остана нищо друго освен купчина димящи развалини, овъглени колела и огънати оси. По-късно момчетата от ударния отряд, които бяха поели нощната стража, заявиха, че нищо не са видели. Пожарът явно бил избухнал „съвсем сам“ във вътрешността на колата.

— Наистина ли никого не сте видели? — недоверчиво запита Анселмус — Сигурни ли сте, че там не е бил Рудолф ван Амстелвен? Или Леонардо, търговският син?

— Никой — казаха момчетата — Само дом Тадеус благослови колата малко след вечерната молитва. След него не е идвал никой. Фредо се изправи.

— Да не би да мислите, че моите момчета лъжат? — надменно попита той. Този път Анселмус трябваше наистина да признае, че пожарът е ново изпитание, изпратено им от някаква висша сила. Обзе го суеверен страх. Щом се възпротивеше срещу желанията на Рудолф ван Амстелвен, случваше се нещо…Когато чу новината, Долф (той действително не знаеше за това) не показа с нищо голямото си облекчение. Но оттогава гледаше на дом Тадеус все пак с други очи. Мислеше си: „Този монах е по-хитър и от Леонардо — и също такъв потайник като него. Но се чувствам в безопасност, като знам, че са ми приятели.“ Дни наред вървяхя по северния бряг на езерото, след това навлязоха сред някакви хълмове, конто ставаха все по-високи и все повече заприличваха на планини. Намираха се в област, която след време щеше да бъде наречена на Баварските Алпи. Вдясно виждаха да се извисяват неумолимите вериги от върхове. Засега те се движеха покрай тях, все на изток, през широки речни долини и гъсти лесове. Местността беше рядко населена, защото зимите сигурно бяха студени и сурови. Дори сега, през лятото, не можеше да се разчита на времето. След хубави дни неочаквано идваха порои, ледени нощи, мъгли и студове. Долф не можеше да откъсне поглед от стената, запрашила юга. Не след дълго трябваше да я превалят! Как можеше човек да прекара осем хиляди безхитростни деца през стотици километри планински земи, гъмжащи от диви зверове, разбойници и бездомна паплач? Как можеше да ги изхрани, след като там не растеше почти нищо друго освен иглолистни дървета и мъх? Всичко преживяно дотук щеше да избледнее пред ужасите на високата планина. Затова без да търпи противоречие, Долф отново вмъкна няколко почивни дни, преди да навлязат в тесния проход, водещ към Карвендел. Анселмус протестира енергично. Защо е пак този престой?

— За да се запасим — отсече момчето — Нали искате да заведете децата живи в Ломбардия? Не ви ли интересува, че има опасност да започнат да мрат с хиляди на ден? Когато Николас, който винаги бе на страната на Анселмус, му припомни, че Бог щял да се погрижи за тях, Долф го скастри:

— Я си затваряй устата, глупак такъв! Кога си виждал нещо повече от твоето поле и стадо овце. Аз познавам тези планини и зная какво ни чака. С помощта на Леонардо и останалите си приятели той се залови за работа. За почивка и дума не можеше да става трябваше да се работи здравата! Опънаха стана на една голяма поляна, недалеч от кристално чисто езерце. Долф изпрати там Петер и стотици малки рибари, въоръжени със саморъчно изплетени мрежи.

— Изловете всичката риба — нареди той — Ако е по-малка от една педя, можете да я хвърляте обратно, тя има само кости. В това време лагерът бе превърнат в работилница за пушена риба. Черен като сажди се виеше над детските глави димът от огньовете, подклаждани със смолисти и влажни дърва. Момичетата чистеха стотиците килограми риба, извадена от езерото, нижеха я на тънки дълги пръчки и я пушека. От плячката на ловджийските дружини режеха цели ивици месо, което също се сушеше и пушеше. От отпадъците варяха колкото може по-гъсти супи. Три дена осемте хиляди деца не ядоха нищо друго освен тлъста супа и пак супа. За най-голям ужас на селяните селата също бяха плячкосани. Реколтата бе добра и дом Анселмус се нае да преговаря. Той обиколи селяните по именията и рицарите по замъците, винаги придружаван от петдесети на членове на ударните отряди. Естествено, в Бавария бяха чули за гигантската детска войска, отправила се към Ерусалим, и за чудесата, свързани с нейния поход. Повече от страх, отколкото от състрадание, те отстъпиха част от реколтата. Цели чували с просо, ръж и ечемик се отправиха към детския стан. Там зърното се грухаше и смилаше по примитивен начин и от него се изпичаха твърди като камък питки — с хиляди. Запасите се трупаха и Долф се надяваше с цялата си душа, че няма да се развалят бързо. Между другото сред децата се разиграваха малки лични драми. Такъв беше и случаят с Грете и нейното братче. Грете беше момиче на единадесетина години, изнемощяло и сухо като вейка. То постоянно носеше на ръце дете на около три годинки. По време на една от безспирните си контролни обиколки в лагера Долф се сблъска с тях и спря онемял от почуда. Той знаше, че в стана търсят закрила много малки деца — шест-седемгодишни. Но такова дребосъче досега не бе срещал. И ето че тази малка като Палечка майчица, или нещо подобно, влачеше със себе си дете, което едва можеше да ходи. Момчето заразпитва Грете и за свой най-голям ужас чу следния разказ. Момичето се присъединило към детския кръстоносен поход в Страсбург. В това нямаше нищо странно, навсякъде, откъдето минеше войската, от къщи бягаха деца, омаяни от приказката за Белия град. Грете беше сираче и близо година се скитала по улиците на Страсбург, без покрив на главата, без някой да се погрижи за нея. Заедно с братчето си живяла от просия, а понякога и от кражби. Тогава, като по чудо, пред портите на града се появила детската войска. Жителите на Страсбург се бяха смилили над болните и ранените и бяха изпратили в лагера храна и стари дрехи. Тогава прегладнялата Грете се престрашила също да отиде в стана и се наяла до насита от обилното ядене. Какво друго можеше да се очаква от нея освен да се присъедини с братчето си завинаги към детския кръстоносен поход? Долф вече бе чувал този разказ — Марике беше точно такова момиче.

— Ами братчето ти — промълви той — Прекалено е малко, за да върви толкова път всеки ден. Грете каза плахо:

— То не е тежко. Значи го бе носила, от Страсбург дотук! Долф почувствува, че очите му се напълват със сълзи. Той повери Грете на грижите на Марике. После разказа случая да дом Тадеус, който успя да намери дом за двете сирачета при бездетни селяни.

— Може би ще живеят като крепостни — каза той на момчето — но все пак ще живеят. След това се появи случаят с малкия Тис. Когато Долф го срещна, детето хлипаше неутешимо сред цял кръг момичета, които напразно се опитваха да го утешат. На колко ли години бе Тис? Може би на седем, защото нямаше няколко предни зъба. Във века на Долф той щеше да е малко, щастливо момченце в първи клас на началното училище. Тук беше кръстоносец, изложен на всички прищевки на времето, на път за Генуа. Тис не можеше дъх да си поеме от ридания. Момичетата погледнаха въпросително към Рудолф ван Амстелвен. Дали можеше да му помогне.

— Какво има? — попита Долф, като коленичи при отчаяното хлапе. Трудно беше да се разбере нещо от думите му. То само хлипаше. Най-сетне Долф започна да схваща какво се бе случило. В пристъп на жестокост няколко по-големи момчета казали на хлапака:

— Ей, ти, виждаш ли онази планина? Скоро ще отидем в нея, а там има ей такива мечки и те ще те изядат!

— Кои бяха тези момчета? — гневно попита Долф — Аз ще им дам да разберат! Детето се поуспокои и погледна голямото момче. Със замазаните си бузи, влажни очи и щръкнала коса то имаше трогателен вид.

— Ами мечките? — извика, демонстрирайки безпощадна детска логика. Да се накажат пакостниците бе чудесно според него, но това нямаше да попречи на мечките да го изядат, него, малкия Тис. Това изкара Долф от търпение и той запъшка. Ако отречеше, че има диви зверове, нищо нямаше да постигне. Ако обещаеше на детето безопасност и закрила, щеше да бъде неубедителен. А той чувстваше, че момичетата споделят страховете на Тис. Долф се чудеше какво да прави. Огледа се за помощ и видя Леонардо.

— Ела за малко.

— Какво има? — Леонардо се облегна на тоягата си и учудено изгледа децата — Неприятности ли? Леонардо, я повтори пред тези деца какво каза в шатъра на Николас, нали си спомняш, вечерта, когато решихме да минем през Бренар.

— И какво казах тогава?

— За мечките, не се ли сещаш?

— А, това ли — засмя се Леонардо. Той погали ужасяващия кривак, сниши глас и прошепна, леко почуквайки с оръжието си по земята: — С този як другар ще видя сметката на всички диви мечки. Това произведе впечатление върху децата. Те погледнаха към тоягата, после към Леонардо, голям, силен и всемогъщ в техните очи, видяха спокойното му лице и кротките му очи и въздъхнаха с облекчение.

— … а пък ако все пак се появи някоя мечка — продължи студентът тихо и застрашително — така ще я цапардосам по главата с тая тояга, че веднага ще се простре на земята — буф! И няма да мръдне повече. А аз ще и съблека хубавата кожа, от главата и отвсякъде, и ще я направя на палто. Него пък ще дам на теб, Тис, и ти ще влезеш в Белия град като крал в мечи кожух. Малкият Тис се засмя през сълзи. Той заразмахва малките си ръчички, като че режеше.

— Ууу, ето я мечката. Ей сега ще те убием, лоша мечко, ей сега ще те убием.

— Така — каза Леонардо — точно така. Тис заподскача нататък, все още викайки: — Ууу, аз съм мечка, голяма кафява мечка, и ще ви изям. В детското си въображение той вече се виждаше как гони сарацините от Ерусалим. Със стотиците си малки кожари Франк работеше, както не бе работил дори в работилницата на баща си. Неръждаемият нож за хляб на Долф оказваше неоценима помощ при разрязването на кожите. От дългото стоене във водата краката на рибарите подгизваха, затова им раздадоха къси ботуши от еленова кожа. Това бе чест за тях и те бяха горди, защото по краката веднага се познаваше кой е рибар. Долфовите яки ботуши от двадесети век с техните почти вечни пластмасови подметки бяха започнали да се предават въпреки всичко. Нямаше да мине много време и щеше да му се наложи също да свиква с пантофите от заешка кожа. От овчата вълна бяха направени тридесет топли наметала. Едно от тях дадоха на Марике. И тогава, малко преди да тръгнат, в навечерието на големия скок през планината, Долф направи нова грешка и си навлече гнева на Анселмус и Николас. Момчето предложи да заколят двата вола.

— Животните са чудесни — каза той на пастирчето — ала няма да издържат пътя през планината. Тази нощ бихме могли да опушим месото им, по-нататък непременно ще ни дотрябва. Тази идея му хрумна неочаквано, когато срещна овчарчето и монаха посред стана. Съжали, задето не се бе сетил по-рано за това.

— Воловете ли? — изпищя Николас — Ти искаш да посегнеш на моите волове? Анселмус каза гневно:

— Нямаш право да решаваш съдбата на архиепископския подарък, Рудолф.

— Естествено — спокойно отвърна Долф — Затова и само ви предлагам. Зная, че са на Николас. Но дори той ще разбере, че воловете не са планински кози и много повече ще ни пречат, отколкото да ни улесняват. Много деца забелязаха, че между предводителите и Рудолф ван Амстелвен отново бе възникнало разногласие. Те изоставиха работата си и любопитно ги наобиколиха. Долф посочи подстъпа към клисурата на километър зад стана.

— А после високите планински вериги, хвърлящи заплашителна сянка върху децата.

— Как смяташ да вървиш там с тези говеда, Николас? попита той. Николас изгуби самообладание.

— Рудолф ван Амстелвен, непрекъснато ми създаваш неприятности, непрекъснато ме предизвикваш. Защо? Кой е вождът тук, ти или аз? Казваш, че искаш да помогнеш на децата да стигнат колкото може по-бързо в Ерусалим. Но единственото, което всъщност правият е да ни спираш постоянно за почивка. И да сееш недоверие.

— Точно така — намеси се Анселмус — Един прекрасен ден се появяваш ти, чужденецът, падаш като от небето и започваш да ни командваш. Върви, откъдето си дошъл; не ни трябваш. Долф се огледа. Откри, че са заобиколени от стотици деца. Те мълчаха. Какво ли си мислеха за тази кавга? На чия ли страна бяха? Той се поизпъна, тъй като знаеше, че високият му ръст ги впечатляваше. През този ден не носеше нищо друго освен разнищените си джинси. От слънцето кожата му бе станала мургава, от тежкия труд мускулите му бяха станали стоманени. Гладкото му момчешко лице бе придобило озлобен израз. Долф нямаше представа как изглежда (като млад атлет), но се страхуваше, че прилича на изпаднал просяк и разликата с красивия, бял Николас и безупречното расо на Анселмус не е в негова полза.

— Вие нямате нужда от мен, да, забелязах го — гордо заяви той — Утре децата ще навлязат в планината, какво направихте вие, за да осигурите безопасността си? Погрижихте ли се за хранителни припаси, за дрехи и обувки, за оръжие срещу дивите зверове? Насърчихте ли децата да вземат някакви предварителни мерки? Нито едно от тези неща не направихте. Виж, да се молите — да. Но да помислите поне за секунда какво ни чака, веднъж да се сетите как да се подготвим за трудностите, това досега не ви се е случило. Не вие, а аз го направих. Наобикаляха ги все повече деца. Новодошлите бяха осведомявани шепнешком за свадата. Някои боязливо се дърпаха настрана, но повечето се натискаха да не изпуснат нито дума. Бяха предимно момичета и малки. Рибарите бяха на езерото, ловците — на лов, Франк и неговите кожари перяха кожи на потока. Всеки си имаше някаква работа и я вършеше с въодушевление. Ударните отряди събираха съчки на половин километър от лагера. Останали бяха само готвачите и хлапетата. И те прииждаха сега.

— Децата никога не са имали нужда от теб, Рудолф ван Амстелвен — самонадеяно заяви Николас — Бог бди над нас, той ще ни храни и ще ни даде сили да издържим на изпитанията. Децата наоколо смирено наведоха глави. Долф вдигна високо глава:

— Но затова той иска и от нас малко усилия — и много предварителни грижи — хладно отбеляза той.

— Говориш като еретик — отсече Анселмус. Най-сетне бе произнесена думата, която от седмици пареше езика му. Долф каза дръзко:

— Само не се опитвайте да ме уплашите, дом Анселмус, защото няма да ви се удаде. Аз имам една задача — да поправям грешките, които допускате и които са фатални за децата. Бог ми е свидетел, че ми създавате достатъчно работа. Николас нададе приглушен вик на протест. Според него държанието на Рудолф бе непоносимо. Анселмус призова с ръце небето.

— Пратеник на пъкъла си ти, Рудолф ван Амстелвен. По всичко личи, че си дошъл да ни поведеш по грешни пътища и да ни попречиш да изпълним свещената си мисия. Децата се отдръпнаха ужасени. Долф прочете в очите им страхливия въпрос: „Рудолф, пратеник на дявола?“ Изведнъж момчето осъзна, че се намира в опасност. Една дума на Анселмус или Николас и стотици подплашени деца щяха да се нахвърлят отгоре му и да го разкъсат на парчета, колкото и да бяха малки! Къде се бе дянал Леонардо с неговия кривак. Къде бе Каролус? Къде бяха всичките му приятели и верни помощници? Но той се сети навреме за талисмана си. Бързо сграбчи пандантива с Дева Мария и целуна примитивното изображение.

— Мен ме пази Светата Божия майка, дом Анселмус — заплашително каза той — Не можете да ме наскърбявате безнаказано.

— Не богохулствай, Рудолф! Нима не се пазари с един евреин в Ротвайл и не му предложи монети, сечени от самия сатана? „По дяволите, откъде пък знае и това? — стъписа се Долф. Тоя Анселмус явно разполага с добра информационна служба.“

— Нима не подпали с магии безценната ни каруца, посред нощ? — продължи Анселмус с неумолим глас — А нима нямаш нож, изкован в огнените бездни на преизподнята, та никога да не ръждясва и да не изтъпява. „Стана тя, сега пък съм бил дявол, защото случайно взех със себе си един хубав нож за хляб — помисли си Долф — Още нещо?“ Той се правеше, че обвиненията не го засягат. Не изпускаше из очи Анселмус. Но дълбоко в сърцето му растеше страхът.

— Еретик си ти, дяволски еретик. И докато си сред нас, бедите ни няма да имат край — приключи Анселмус обвинението си. Децата роптаеха — пребледнял, Николас само слушаше мълчаливо. Но очите му блестяха. Най-сетне бе разобличен чужденецът от север, който беше накърнил толкова силно престижа му. Долф също мълчеше. Все още. Първо, той съзнаваше, че ще загуби при евентуални дебати, защото едва ли щеше да разбере какво казва монахът. Второ — знаеше, че докато не отвори уста, духовникът няма да спре да говори и може да каже нещо, за което той да го нападне. Неочаквано от тълпата се надигнаха колебливи детски гласове:

— Рудолф ван Амстелвен не е еретик — Рудолф спаси братчето ми — Рудолф носи Дева Мария на гърдите си и съм го виждал да се моли. Гласовете в негова защита бяха предпазливи и бързо потъваха в сърдития шепот на останалите. Но Долф долови нещо, което му вдъхна смелост. Не всички деца се отричаха от него, засега. Анселмус също чу това и се изсмя подигравателно. Той реши да направи обвинението още по-тежко — Носиш дрехи, каквито никой от нас не е виждал. Когато дойде при нас, Рудолф, ти говореше език, какъвто никой на земята не говори. Всички да са болни, ти си здрав. Всички да са уморени, ти още имаш сили. Когато другите заспят, се измъкваш от стана и отиваш на едно далечно място, където се срещаш с демони и дяволи и правиш жертвоприношения на техния господар — Сатаната. Аз те проследих, Рудолф ван Амстелвен, издебнах те и страшни неща видях. Прекалено ужасни, за да бъдат казани пред невинните уши на тези деца. Долф изпъшка. Противникът му започваше да лъже, а това бе израз на слабост. Е, добре, сега щеше да си го получи господинът.

— Дом Анселмус, спомням си, че влиятелният каноник на Ротвайл ви нарече измамник и лъжемонах. А вие не можахте нищо да му отговорите. Защо?

— Трябва ли да отвръщам на богохулни обвинения? — сопна се Анселмус, видимо уплашен.

— Не, но трябва ли да го правя аз тогава? Нито расо нося, нито бели дрехи. Нито пък имам време да падам на колене за всяка дреболия, но това още не значи, че съм еретик. А още по-малко слуга на дявола. Нима ще отречете, че аз донесох хляб на децата, когато алчните ротвайлчани ги оставиха да гладуват? Нима ще отречете, че аз наредих да обуят разранените им крака в мека заешка кожа? Нима ще кажете, че сред тези деца, дълбоко потресени от думите ви, има поне едно, което да може да ме обвини в коравосърдечие, жестокост, самолюбие? Деца, ударил ли съм, ритнал ли съм, наругал ли съм някое от вас?

— Това е вярно — извикаха няколко деца — Рудолф ван Амстелвен се грижеше за нас като добър господар. Едно малко момченце се откъсна от кръга, застана до Долф и го хвана за ръката.

— Рудолф е герой — звънко каза то. Това бе Тис. Тис, който толкова се страхуваше от мечките в Карвендел, но се осмели да се опълчи срещу един духовник и едно свещено овчарче. Настроенията веднага се обърнаха отново в полза на Долф. Но Анселмус ловко си бе запазил един аргумент.

— Вярно, Рудолф ван Амстелвен, ти им донесе хляба. Но я ми обясни как можа да опечеш осем хиляди хляба за една нощ без помощта на своя господар, Сатаната? Това не е по силите на никой човек…

— Но на пет човека е, дом Анселмус. Хлебарят Гардулф, двамата му чираци, Франк и аз не подвихме крак цяла нощ. Сатаната не ни бе нужен, ние самите имахме достатъчно сили.

— Хлебарят Гардулф! Цял Ротвайл знае, че той е неверник, още името му като чуеш и ти става ясно. И хлябът дойде тъкмо от неговата хлебарница. Значи признаваш, Рудолф ван Амстелвен. „Дявол да го вземе, ама че повратлив човек“ — помисли си Долф.

— Това са безпочвени обвинения, дом Анселмус. Ако Гардулф наистина беше неверник, ротвайлчани отдавна да са го изгонили от града си. Да не са луди да го държат! Думите му прозвучаха логично на децата. Те кимнаха и пак пристъпиха напред. Словесният двубой заприлича на турнир и те се забавляваха. Напрегнато зачакаха следващата нападка на Анселмус, но тя не дойде. Наместо него Николас каза с писклив глас:

— Докато Рудолф ван Амстелвен е сред нас, никога не ще стигнем до морето. Нещата бяха на път да тръгнат зле, защото от тълпата се надигна гневен ропот.

— Бог ще ни изостави, ако допуснем това дяволско изчадие да тръгне с нас — продължи Николас, като натъртваше на всяка дума — Той вече ни изпрати едно предупреждение — изпрати ни скарлатината. Изпрати ни лошото време и стотици трудности. И бедите ще се сипят връз главите ни, докато той, Рудолф Веха ван Амстелвен е при нас и се опитва да ни попречи да стигнем Обетованата земя. Децата напираха около Долф заплашително. Малкият Тис извика уплашено: — Недейте! „Трябва да печеля време отчаяно помисли Долф. Ако продължава така, Николас ще настрои децата да ме линчуват.“

— Стойте! — Той вдигна, повелително ръце над главата си. Хвърли строг и заповеднически поглед към разгневените хлапаци — Стойте! Към мен е отправено обвинение. Аз не отричам правото на Николас или на дом Анселмус да ме обвиняват в ерес и магьосничество, но отричам правото им да ме осъждат без процес. Да изречеш едно обвинение не е достатъчно. Нужни са и доказателства. Затова настоявам да се проведе честен процес, в който да участва цялата детска войска. Обещавам, че ще се подчиня на окончателната присъда, каквато и да е тя. Освен това няма да правя опити за бягство. Но държа това да стане още тази вечер, съгласно правилата. Не се боя, защото невинният няма от какво да се бои, невинният може да се уповава на Бог, а аз съм такъв. Това е всичко, което мога да ви кажа. След тези думи Долф обърна гръб на Николас и тръгна направо към децата, които незабавно се отдръпнаха и му направиха път. Без да гледа ни назад, ни настрани, отиде на мястото си и седна до пепелта от огъня.

— Пазете го — чу той пискливия глас на Николас — Тази вечер ще му направим процеса, дето иска.

„Така — с облекчение си каза Долф — Дотогава имам цели часове да се подготвя.“ Децата се разпръснаха. Двадесетина, въоръжени с тояги, обградиха Долф и неговия огън с кордон. Той се направи, че не ги забелязва. С нищо не показа и растящия си страх от вечерта. Каква ли тежест имаше тук обвинението в ерес? Доколко можеше да се осланя на приятелите си, на детската благодарност? Вероятността да му изменят, да се уплашат от него и да го пратят на бърза ръка на кладата му се виждаше съвсем не малка. Бедният Долф. Ако можеше да разбере по-добре средновековния манталитет, щеше да е наясно на какво може да разчита. На несломимата вярност на приятелите си, вярност, която нямаше да бъде нарушена нито от смъртна опасност, нито от суеверие, нито от заплахи. Защото Долф идваше от двадесети век, от златното време на опортюнизма и предателството, от епохата, а която дадената дума не означаваше нищо, в която най-спокойно се престъпваха тържествени клетви, когато малцина познаваха приятелството и солидарността.

Зад него Алпите, мрачни и заплашителни, издигаха своята непристъпна снага и суровите си върхове. Там зееха тесни проходи, водопади се стоварваха с гръм. На сутринта детската войска щеше да навлезе в тази планина — но още вечерта щеше да се реши дали това ще стане под ръководството на Рудолф ван Амстелвен или не. Долф мълчеше с наведена глава, а в най-дълбоките кътчета на душата му се зараждаше нещо, което той не смееше да назове, но което неудържимо тласкаше към устните му думите: „Помогни ми… Закрилнико на бедните и слабите, помогни ми…“ От брега на езерцето дом Тадеус наблюдаваше как децата ловяха риба. Това му доставяше удоволствие. Прекрасно бе да гледа с какво въодушевление и младежка сила дърпаха мрежите във водата. С усмивка слушаше радостните им възгласи, когато изтегляха тежкия като олово товар. Дори се смееше на разочарования им хленч, щом някоя мрежа се скъсаше и сребърният улов се изплъзнеше. Със задоволство съзерцаваше мокрите им, обгорени от слънцето тела, отблясъците на водните пръски, белите шапки на върховете в далечината, зелените склонове наоколо, юлското слънце над главите им — цялата тази красота бе според дом Тадеус доказателство за Божията доброта и безмерна любов. Той обичаше децата. Затова ги следеше, твърдо реален да им помага с каквото може. Едва се бе присъединил към малките поклонници в Шварцвалд и беше забелязвал едно високо момче, чиято удължена фигура и повелителен глас издаваха благородническото му потекло. Роден вожд. Отначало монахът помисли, че това не може да е друг освен Николас, овчарчето-избраник. И почувства как това момче завладява сърцето му. Едва след няколко часа разбра грешката си. Николас бе друг. Наистина, също снажен юноша, чието превъзходство над децата обаче не се дължеше на вроден предводителски талант. Овчарчето се познаваше отдалеч по снежнобялата дреха, по унесения поглед и известна доза достойнство, което подобаваше, но съвсем не му подхождаше.

Голямо бе разочарованието на Тадеус. Кое беше тогава странното високо момче? През следващите три дни, преди да стигнат до Ротвайл, монахът бе забелязал много противоречиви неща. Младият Рудолф, който не можеше да е друг освен синът на някой велик владетел, не спеше в шатъра при останалите благороднически деца. Рядко говореше с Николас или с двамата монаси, а ако го правеше, то мнението му се различаваше от тяхното. Тадеус чу, че необикновеният юноша бил от север и се включил в кръстоносния поход някъде по пътя — и незабавно се проявил. Той говореше латински твърде зле, но изглеждаше да е нещо като учен, прекрасен лечител, смел и обиколил много страни, който обаче никога не участваше в опасните ловни походи или при ловенето на риба, не печеше питки, не щавеше кожи, не плетеше постели и въпреки това очи не можеше да вдигне от работа. Човек можеше да го открие навсякъде, където някой имаше нужда от съвет или решение; той слагаше ред, организираше и децата доброволно му се подчиняваха. Такова нещо дом Тадеус не беше срещал досега при никое дете. А дали Рудолф бе дете? Лицето беше детско, ръстът — на възрастен, мъдростта — на стар отшелник… Че Рудолф бе дете, пролича, когато монахът го свари да плаче пред покритата каруца. Но за себе си ли плачеше момчето? Не, то плачеше, защото детската войска бе застрашена от скарлатина и защото предвиждаше големи страдания.

Тогава дом Тадеус не можеше да направи друго, освен да се разкрие, да го заговори и да му предложи помощта си. Духовникът бе изумен от борбата на Рудолф срещу скарлатината и когато момчето спечели битката с мръсните твари и успя да ги отблъсне до последния им бастион, волската каруца, а другите двама монаси в неблагоразумието си отказаха да я унищожат, на него му оставаше само едно — да се погрижи колата да избухне в пламъци. След това децата продължиха пътя си здрави и весели. Но откъде бе взел Рудолф ван Амстелвен медицинските си познания? Откъде знаеше неща, които никой не знаеше: кои са причинителите на скарлатината? Потънал в мисли, дом Тадеус гледаше втренчено ловящите риба малчугани. Колко ги обичаше! И другите деца с техните невинни личица, звънки гласове, пъргави крачета — колко ги обичаше и тях! Но това бе нищо в сравнение с любовта, която изпитваше преди всичко към другото, чуждоземното дете Рудолф ван Амстелвен. Това безпокоеше монаха. Той се боеше, че мълчаливото му удивление е голям грях. Негов дълг беше да обича всички тези деца, а не някои повече, други по-малко. И Тадеус, един умен, но смирен човек, молеше Бог да му прости тази голяма слабост. А и нещо не бе наред при Рудолф.

По въпросите на вярата момчето бе невероятно наивно. С невинно изражение на лицето, можеше да изрече неща, от които монаха тръпки го побиваха. Дали бе еретик? Дълбоко в сърцето си дом Тадеус не хранеше голямо уважение към Николас и двамата монаси, тръгнали с детската войска от Кьолн. Но той не се осмеляваше да се усъмни в свещената им мисия. А Рудолф бе стигнал до там, очевидно сам. Тадеус съзнаваше, че трябва да обича като братя както Анселмус, така и Йоханис. Затова че не можеше, виновен бе Долф с неговите подозрения. От ужасни по-ужасни… Освен това монахът разбираше, че някой ден конфликтът между Рудолф и Анселмус ще достигне връхната си точка, и не знаеше на чия страна да застане тогава. Дългът му повеляваше да избере страната на църквата, значи на Анселмус. Но на противната страна щеше да стои момчето, което така отчаяно обичаше…Децата натовариха улова за деня на магарето и поеха с песен към стана. Леонардо махаше енергично към дом Тадеус. Но той не го забелязваше. С наведена глава монахът следваше малките рибари; един честен човек, разкъсван от съмнения.

9. НАРОДНИЯТ СЪД

Когато се завърнаха в лагера, Каролус и неговите ловци свариха някаква необичайна тишина. Момичетата бъркаха мълчаливо в казаните. Други нареждаха на купчини сушена и пушена риба и я връзваха на връзки със здрава конопена връв. Дори най-малките не продумваха. Играеха с кукли от шишарки, с пръчици и клонки, с всичко, което обикновено използваха като играчки, но не викаха, не се боричкаха…

— Какво става тук — запита Каролус обезпокоен — Гледате, сякаш сте на погребение. Децата плахо мълчаха. Каролус се засегна. В други дни завръщането на ловците вдигаше на крак целия лагер. Всички се вълнуваха, дивяха се. На малкия крал това му липсваше силно. Каролус сърдито метна плячката си на земята и тръгна да търси Рудолф. Той сигурно щеше да може да му обясни какво означаваше потиснатото настроение тук. Но никъде не виждаше издължената фигура на приятеля си, никъде не чуваше заповедите на познатия му глас. В далечината съзря събрани на купчина деца. Запъти се ядосан към тях.

— Какво се е случило? Някакво нещастие ли? Някой има нужда от помощ ли? Децата се отдръпнаха и Каролус видя този, когото търсеше. Сам самичък, а наоколо му бе оставено широко празно пространство. Рудолф явно се молеше. Бе навел глава, без да поглежда ни нагоре, ни встрани. Дори когато пред него се изправи Каролус с дребната си, крехка фигурка и извика.

— Рудолф ван Амстелвен! Гледай краля, когато ти говори. Какво се е случило? И в същия миг той забрави за достойнството си, коленичи, сграбчи ръцете на Долф и уплашено прошепна:

— Нали не си болен? О, Рудолф, остани при нас, чуваш ли! Долф вдигна глава.

— Каролус…

— Какво се е случило? Някой да не е нападнал стана? Да не си ранен? Кажи нещо, де!

— Към мен е отправено обвинение, Каролус. Довечера дом Анселмус ще доказва, че съм еретик и слуга на дявола.

— Ти, най-верният ми васал, най-добрият ми приятел? — извика Каролус. Той започна да ръкомаха и възбудено да подскача — Това не бива да става. Аз, кралят на Ерусалим, няма да го допусна. Ама че смешно обвинение. От кого идва? Ще заповядам да го нарежат на парчета, в тъмница да го хвърлят! На колене ще моли за милост. Кажи, кой дръзна да те обвини?

— Николас. По средата на танца си Каролус застина на един крак и онемя. Бавно затвори уста, отпусна вдигнатия си крак и се опита да смели новината. След това решително поклати глава.

— Това е недоразумение. Напълно е възможно някое глупаво момче, което случайно се казва Николас, да те е обвинило, но това не значи да си го слагаш на сърцето. Тук е пълно с празноглавци. Понякога говорят най-невероятни неща и измислят най-неочаквани лудории … Това е детска игра, Рудолф. Долф поклати глава.

— Тук има само един Николас, който смее да ми излезе насреща.

— Нашият Николас ли?

— Че кой друг?

— Но това е невъзможно, това е лудост. Такова невероятно нещо през живота си не съм чувал. Докато съм на лов, те да сеят раздори зад гърба ми… няма да го позволя. Напетият Каролус изхвърча като стрела от някой от собствените си лъкове, за да търси обяснение в шатъра. Долф се засмя и го проследи с поглед. Ако в стана имаше дете, което той да обичаше повече от Марике, това бе малкият Каролус, лудетината със златното сърце. Но Долф знаеше също, че при сериозни конфликти малкият ловец беше безсилен. Той можеше да се прави на кралче изненадващо добре, беше бърз, сръчен и изобретателен и всички му се възхищаваха. Но Каролус бе твърде смешен, за да се гледа сериозно на него. Той беше едно красиво облечено клоунче, един слънчев палячо. За Анселмус малкият крал бе неравностоен. Той само щеше да вдигне рамене и да си кара, както си знае. Рибарите се върнаха с Леонардо и дом Тадеус. Те не свариха предишната тишина в стана, тъй като от потока си бяха дошли гладни и кожарите. Новината за предстоящия процес ги бе развълнувала силно. Франк произнасяше огнена реч пред отряда си и размахваше ножа, който му бе дал Долф. Петер събра рибарите, за да протестират незабавно срещу обвинението. Малко след това се върнаха част от ударния отряд, много момичета с кошници, пълни с горски плодове, грудки и билки, и Марике, която веднага се завтече към Долф, но бе спряна от дом Тадеус.

— Почакай — строго каза той.

— Защо — извика бурно тя. Как смеят да обвиняват Рудолф ван Амстелвен? О, Бог да ги накаже!

— Бог да накаже Николас ли? — ужаси се Тадеус. Марике го изгледа, пребледняла като мъртвец.

— Николас ли? — попита тя с пронизителен глас.

— Николас и дом Анселмус са отправили обвинението и довечера ще представят доказателствата. Марике изпъшка презрително.

— Няма какво да доказват, Рудолф не е еретик.

— Ах, Марике, не… знаеш, че е.

— Това не ме засяга — викна момичето и затропа с крак — Ако пратят Рудолф на кладата, и аз ще умра с него.

— Нека се помолим — разтреперан предложи дом Тадеус.

— Не искам да се моля, искам при Рудолф — изкрещя Марике и побягна. Тя занесе яденето на Долф и мълчаливо седя до него цели два часа, докато Леонардо обикаляше лагера и разузнаваше настроенията. Децата почти не знаеха какво да мислят. Повечето признаваха, че Рудолф винаги им се е виждал малко „странен“ и не особено набожен. Но също така бяха съгласни с Леонардо, когато ги призоваваше да бъдат верни на господаря си — на новия си господар: Рудолф ван Амстелвен. В същото време потреперваха от страх, като чуеха думата еретик, и се опитваха да си представят какво ли значеше да си слуга на дявола…Но най-трудно бе на дом Тадеус. При мисълта, че Рудолф е в голяма опасност, сърцето му се свиваше. Същевременно гой знаеше, че обвинението в еретичество е оправдано. Съмненията му бяха прекъснати от една много трезва мисъл: „Трябваше да се очаква някой ден Рудолф и Анселмус да влязат в пререкание, но че това ще стане точно сега, не съм очаквал. Изглежда разпрата е избухнала в неподходящ момент.“ Тадеус беше прав. Анселмус сновеше из лагера навъсен и с широки крачки и хиляди детски очи бяха в него със страх. Той кипеше. Досега внимателно бе избягвал открития сблъсък с Рудолф. В шатъра беше отстоявал различията в мненията им, доколкото бе могъл. Защото детската войска още имаше нужда от това момче. Зад стана се издигаха сурови и заплашителни Алпите. Ако някой бе в състояние да ги преведе читави през планинските вериги, то това беше Рудолф ван Амстелвен. Всъщност за Анселмус бе чудесно, че момчето полага толкова усилия, без да можеше да предположи защо! В действителност обвинението в еретичество и богохулство се бе изплъзнало от устата на монаха против волята му, на всичко отгоре и в присъствието на стотици деца. А пък Николас, този глупак, съвсем наля масло в огъня. Вече нямаше връщане назад. Сега бенедектинецът беше принуден да върви към гибелта на Рудолф. Дом Анселмус избра старателно мястото, където трябваше да се проведе процесът. Недалеч от стана се простираше обширна поляна, която леко се спускаше към езерцето. Там сигурно щеше да се съберат осем хиляди деца. Почти в края имаше голям скален отломък, Отгоре седна Николас в ослепително бели одежди, до него се намести Каролус, крачетата му се люлееха, но беше облечен като за бал. Малкият крал бе надянал всичко впечатляващо, което имаше: красивата си червена мантия, колана със сребърен обков, прекрасната кама, баретата с пера. До Каролус седеше дом Йоханис, който явно се чувстваше нещастен. До Николас бе дом Анселмус. В основата на скалата се бяха разположили останалите деца с благородническа кръв. Зад този трибунал образуваха полукръг стотина нагледвачи, всеки с горяща факла, тъй като започваше да се смрачава. Момчетата бяха изпънали тела и гледаха право напред. Пред големия камък бе оставено доста голямо място и там се бе изправил Долф. Сам-самичък. Останалата част от полето зад гърба му беше изпълнена от хиляди и хиляди деца. Най-отпред най-малките, по-големите.

— Малко по-назад, но тъй като местността бе наклонена, дори най-задните можеха да виждат какво става. Хората от средновековието се опиваха от церемониалностите и от демонстрациите на сила. Макар че тази вечер ставаше въпрос за живота на Рудолф ван Амстелвен, когото боготворяха, децата се наслаждаваха на ролята, която им бе позволено да играят. Анселмус знаеше това и беше решил да устрои разкошно представление, с което веднъж завинаги да внуши на децата кой е всъщност господарят тук. Николас откри процеса, като се изправи върху камъка и изрече обвинението. Пронизителният му глас се чуваше надалеч. — Сигурно е вече, че Рудолф ван Амстелвен е събрат на сатаната. Той общува с евреи и магьосници. Прави езически жертвоприношения на дяволи и демони. Искаше да погуби свещената детска войска с болест и чума. Той…Долф бързо вдигна едната си ръка и извика:

— Нищо от това, което казваш, не е сигурно, Николас. Трябва да го докажеш. Сред огромната тълпа се надигна ропот. На обвиняемия се полагаше да мълчи и да говори само когато го питат. Тогава се изправи дом Анселмус и гласът му прогърмя:

— Рудолф, вярно ли е, че си роден в графство Холандия, далече на север?

— Вярно е — спокойно отвърна Долф. Той изведнъж бе престанал да се страхува. Един измислен процес като този не можеше да бъде истински момчето имаше чувството, че играе в някакъв увлекателен телевизионен сериал, а както е известно, тези филми винаги свършват добре за героя. Естествено, Долф знаеше също, че това сравнение е само на шега. Нещата бяха адски сериозни. Но илюзията му бе необходима, за да може да запази спокойствие.

— Ами вярно ли е, че си се присъединил към нас в Шпайер, а не още в Кьолн? — продължи Анселмус разпита.

— Да.

— Как си се озовал в Шпайер?

— Бях тръгнал за някъде — рече Долф.

— Сам? — усъмни се монахът.

— Заедно с моя добър приятел Леонардо Фибоначи вървяхме към Болоня.

— Може ли Леонардо, синът на търговеца Боначи, да потвърди казаното? Студентът мълчаливо пристъпи в кръга. Той се подпираше леко на тоягата си и спокойно гледаше обвинителите.

— Ето ме.

— Къде срещна Рудолф ван Амстелвен?

— Бях тръгнал от Париж на югоизток. Рудолф ван Амстелвен ми спаси живота, когато ме нападнаха пладнешки разбойници. Факта, че сега съм тук и мога да свидетелствам за неговата честност, набожност и разум, дължа на смелостта му. Децата се разбъбриха. Те бяха влюбени в Леонардо и най-вече в неговото магаренце, което толкова често бе носило ранени и изтощени.

— Разкажете ни защо се включихте в детския кръстоносен поход — грубо заповяда Анселмус.

— Малко преди Шпайер попаднахме на детската войска. Съжалихме няколко изостанали деца, а после не ни пуснаха в града. Тъй като малките следваха нашия път, тръгнахме с тях.

— Не виждам защо е било нужно — подигравателно вметна Анселмус.

— Да, но аз виждам — спокойно отвърна Леонардо — Тези деца бяха изложени на неописуеми страдания. Видяхме колко зле бяха облечени, как пристъпваха на кървящите си крака и едно по едно отпадаха, как някои се свличаха мъртви по пътя и дори не бяха погребвани. Помислихме си: предводителите не са на мястото си, ние сме нужни тук. И бяхме нужни, повярвайте ми. Затова незабавно започнахме да учим децата как да се грижат за себе си. Не жалехме сили, ни Рудолф, ни аз. Ние изпълнявахме християнския си дълг, да, ние! Бум, право в целта! От обвинител Анселмус бе застрашен да се превърне в обвиняем. Монахът подуши опасността и заповяда на Леонардо да се оттегли.

— Значи установихме, че както Рудолф ван Амстелвен, така и Леонардо от Пиза са се присъединили към нас по пътя. Добре! Мнозина го сториха и бяха добре дошли. Но, Рудолф, кой ти даде правото да поемеш ръководството на кръстоносния ни поход, без някой да те е молил за това? Кой ти даде правото да командваш тези деца? Долф отметна глава.

— Никой — ясно произнесе той — Аз си дадох това право. Но дадох възможност на децата да избират какво да работят. Никога не съм заставял дете да върши нещо, което не иска. И имам осем хиляди свидетели на това твърдение. Децата нададоха весели възгласи и заръкопляскаха. Те се радваха от сърце. Но Анселмус нямаше да се даде лесно и Рудолф го знаеше.

— Смееш ли да отречеш, Рудолф ван Амстелвен, че имаш свръхчовешки сили?

— Разбира се, че смея да отрека — прокънтя гласът на Долф — Аз също съм най-обикновен човек. В борба сигурно ще загубя от Берто. В турнир ще бъда по-слаб от Каролус. Ако направим състезание по плуване, Петер и поне още двадесет момчета ще ме победят с гръм и трясък. А ако си достатъчно учен, за да можеш да провериш научните ни познания, бързо ще разбереш, че Леонардо знае много повече от мен. Аз имам само повече разум и силно тяло. Престъпление ли е това? И ако да — откога? Децата ревнаха. Долф вдигна ръка и помоли за тишина.

— Аз съм силен и не се разболявам лесно. Още веднаж — грях ли е това? Здравето, разумът и силата са дар Божи, за който никога не можем да му се отблагодарим. Всеки ден благодаря на Господ за това. „Така, вече е сигурно, че съм и набожен“ — помисли момчето. Дом Анселмус се изсмя подигравателно.

— Благодариш на Господ ли? Че кога? Повече от четири седмици си сред нас. Малцина са забелязали да се молиш. Виждал съм те как минаваш край църкви и параклиси, без дори да се прекръстиш! Рудолф ван Амстелвен, тези осем хиляди деца могат да потвърдят, че ти си безбожник! Долф нямаше намерение да отрича явни факти. Той извика:

— Никога не съм служил на Бог с показност. Служил съм му със сърцето си.

— Добре казано, сине — сърдечно кимна дом Йоханис. Но децата вече не подкрепяха Долф с възгласите си и той взе да се чувства несигурен.

— Нямал си време да се молиш, а? — изръмжа Анселмус — Много беше зает да се правиш на велик господар, нали? Долф тропна с крак.

— Ти си дребнав — провикна се той — Какво значение може да има за теб или за децата откъде съм и по колко пъти на ден се кръстя? Това си е моя работа! Тук става въпрос дали съм сторил някакво зло на децата, да или не. А аз не съм! — Той се обърна и разпери ръце — Деца, удрял ли съм ви с камшик, бил ли съм ви, ритал ли съм ви, ругал ли съм ви?

— Не, не, не — разпалено ревнаха те. Долф пак бе победителят, великият герой на детската войска.

— Дадох ли ви да ядете?

— Да, да, да — надигна се всеобщ вик. — Кой се грижеше за болните, кой прогони скарлатината, кой закриляше малките и слабите?

— Рудолф ван Амстелвен! — изкрещяха те с все сила — Да живее Рудолф! „Спечелих“ — с облекчение си помнели момчето. Но и този път се излъга.

— Тихо! — изрева Анселмус. Зарадвани, че представлението не е свършило и спорът ще продължа, децата утихнаха веднага. Монахът пое дълбоко въздух и заговори с пронизнтелен глас: — Мили деца, ще ви разкажа какво всъщност вършеше Рудолф ван Амстелвен под предлог, че нека да ви помогне. С дяволска хитрост той се опята да ни отклони от правилния път. Налагаше ви престой след престой. Защото не нека да стигнем до Ерусалим. Разпространяваше зли духове и насъска приятелите си срещу Николас. Открито заявяваше, че Николас не е Божи избраник. Той каза, че морето нямало да се отдръпне пред Николас, а вълните щели да погълнат цялата детска войска. Деца, послушайте ме, послушайте вашия благословен от Бога съветник. Искате ли да отидете в Ерусалим, в Белия град, осквернен от дяволските сарацини?

— Да! — викнаха децата — Искаме!

— Как да накажем този, който се опитва да ни отклони от свещената ни мисия?

— Пребийте го. Пратете го на кладата. Хвърлете го в езерото с вързани ръце. Опечете го на бавен огън…Децата бяха неизчерпаеми в измислянето на мъчения и екзекуции. Да се разпъне на колело, да се обеси, да се хвърли в пропаст, да се разчекнех волове… Колко изобретателни бяха само! Не мислеха ли? Нима искаха да унищожат другаря си, когото само преди минута бяха подкрепили с възгласите си? Долф нищо не разбираше. Изби го пот и краката му се подкосиха. Той замаха лудо с ръце:

— Докажи го! Докажи, че искам да попреча на детската войска да стигне до Ерусалим! Гласът му почти се губеше във врявата наоколо. Но избухването на децата всъщност не означаваше нищо. Те просто отговаряха на зададения им въпрос. Изразяваха какво мислят за всеки, който се опитваше да осуети твърдото им намерение да отидат в Ерусалим. Гневът им не бе насочен срещу Рудолф ван Амстелвен, но момчето не ги разбра. Ударът от това, което той считаше за неблагодарност, бе прекалено силен. Сега вече не воюваше за тяхното добро, а за собствената си кожа.

— Докажи го — надвика Долф останалите — Това са само думи, които нищо не значат за нас. Не е трудно да обвиниш някого, но дай доказателства.

— Имай търпение — изсъска Анселмус, който бе разбрал всичко. В средновековието хората не бързаха, когато ставаше дума за нещо толкова важно като народния съд — Ще го докажа. Слушайте, деца, слушайте ме. Междувременно нагледвачите и дружините на Франк и Петер бяха поуспокоили разбеснелите се деца. Те зачакаха с интерес по-нататъшния ход на процеса — Рудолф ван Амстелвен, кажи ми истината — започна Анселмус, щом наоколо отново утихна — Не опече ли стотици хлябове за една нощ с помощта на сатаната?

— Хлябовете опече Гардулф от Ротвайл. Помагахме му аз, приятелите ми и неговите чираци. За тези хлябове платих скъпо и прескъпо с всичките холандски пари, които ми бяха останали.

— Откъде намери толкова пари, та да платиш осемстотин хляба? Долф презрително сви рамене.

— Кой студент от добро потекло би тръгнал на такъв дълъг път, от Холандия за Болоня, без да вземе достатъчно пари със себе си? Баща ми е богат човек…Тези думи произведоха върху децата точно впечатлението, което момчето бе очаквало.

— Гардулф, хлебарят, е познат в Ротвайл като безверник — изкрещя Анселмус — И името му е такова. — Глупости — извика Долф — Гардулф е толкова безверник, колкото и вие, дом Анселмус. Човекът е от ирландски произход. А би трябвало да знаете, че Ирландия е крепост на християнската вяра и не друг, а ирландците са разпространили тази вяра в Европа преди няколко, века. Би трябвало да знаете, че този народ е основал десетки разкошни манастири, от които е започнал победоносният поход на християнството в земите на франките и германите. Ако това не е известно, значи сте по-глупав, отколкото си мислех.

— Рудолф ван Амстелвен говори истината — ненадейно прозвуча гласът на дом Тадеус от тълпите деца — Църквата дължи голяма благодарност на ирландските мисионери. Истинска чест е да си от ирландско потекло. Долф се ухили широко.

— Ти откъде знаеше, че хлебарят Гардулф е от ирландски произход? — запита Анселмус, вече извън себе си. „Познах го по косата и очите“ — помисли Долф, но отвърна:

— Той ми го каза онази нощ, докато печахме хляба за децата. Споменът за чудото на хлябовете бе още пресен. Онази сутрин малко деца се бяха замислили откъде ли е дошла тази прекрасна закуска. Сега вече всички разбраха. Рудолф ван Амстелвен се бе погрижил за това. Тези неща можеха да бъдат оставени в ръцете на Рудолф, той намираше изход за всичко, дори за глада. Децата се разбъбриха и зашепнаха помежду си, радостни, че имат такъв силен закрилник.

— В хлябовете имаше отрова — изписка изведнъж дом Анселмус — От този час трябваше да се борим срещу скарлатината.

— Това е лъжа — гневно избухна Долф — Близо тридесет деца бяха тежко болни още преди да пристигнат хлябовете. Всички ядоха от тях, и вие дом Анселмус, и аз, и Леонардо, и дом Тадеус — и разболяхме ли се? Как само ни се усладиха. Вие, дом Анселмус, знаете, че не аз донесох болестта в стана. Напротив, вие знаете, че аз я прогоних. Но сега извъртате нещата, тъй като ме мразите. Това не е правораздаване, това е мошеничество. Тук Долф сбърка. И веднага го усети. Трябваше да внимава повече, когато отговаря, но стореното не можеше да се поправи. Целият му разум и хитрост го бяха напуснали. Свободолюбието на човека от двадесети век беше въстанало срещу тази комедия. Той щеше да изкрещи истината, пък макар и да се касаеше за живота му.

— Как се осмеляваш да наричаш лъжец един ръкоположен духовник, злодей такъв — изпищя изведнъж Николас.

— Ще се осмеля да кажа и още много неща — викна Долф извън себе си.

— Всичките ви твърдения и обвинения са безпочвени. Те са лъжи и децата знаят това. Аз не се опитвам да ги спра да не ходят в Генуа. Защо ми е нужно? Нали също съм тръгнал натам. И аз искам да видя чудото. Искам да съм там, когато Николас се изправи на брега, разтвори ръце и накара морето да пресъхне. Че кой не желае да стане свидетел на такова нещо?

— Защо тогава непрекъснато се опитваш да ни наложиш почивки? — рязко го прекъсна Анселмус.

— Налагам ви почивки, защото честта ми забранява да изоставя болните и слабите. Защото честта ми забранява да оставя децата да мрат от глад по пътя. Само затова! Ако това е грях, ако грижата за ближните е престъпление, аз съм съгласен да се покая. Но не съм съгласен да бъда руган от хора, конто са поели предводителството на този кръстоносен поход, а явно не са в състояние да се грижат за поверените им деца! Долф чу зад себе си одобрителна врява. Нещата пак потръгнаха.

— Ти ме оскърбяваш, Рудолф ван Амстелвен. Оскърбяваш и Бог.

— Това не е вярно. Не съм оскърбил Бог с грижите си за Божиите деца. Изведнъж Долф се обърна към уплашения Николас.

— Ето, Николас, пастирчето, е светец. Чул е гласа на ангелите. Нека той каже дали доказателствата, които така нареченият дом Анселмус представи, са достатъчни, за да бъда осъден. Аз ще се подчиня на неговата присъда. На Долф вече му бе омръзнало и се опитваше да ускори нещата. Осланяше се на нерешителността на Николас, макар да знаеше на какъв риск се излага. Ако пастирчето застанеше на страната на Анселмус, той бе загубен. Но дали щеше да посмее? Глъчката зад гърба му показваше, че повечето деца го подкрепяха. Николас не бе ненормален, несъмнено и той беше забелязал това. Дали щеше да дръзне да се опълчи срещу децата? Долф гледаше право в Николас, който, изумен, бе седнал и се чувстваше неловко. Тъй като стоеше с гръб към тълпите деца, Рудолф не забеляза как Франк и една голяма група момчета излязоха напред. Малкият кожар държеше в ръка прословутия нож, с който бе работил цял ден, острието му проблясваше в светлината на факлите. Другите държаха остри като бръснач камъни и късове желязо, с които обработваха кожите. От другата страна зад гърба на Долф отново бе пристъпил напред Леонардо заедно с Марике и Петер, последвани от много момчета и момичета с къси копия, ръждиви игли и парчета въже с твърди топки на края. Застанал до стотината момчета с факли, Фредо бе вдигнал ръка, сякаш готов всеки момент да даде заповед. Но наоколо цареше мъртва тишина. Децата стояха в светлината и чакаха присъдата на Николас. Той усети заплахата, която идеше от тях. Двамата монаси върху скалата също забелязаха знака за метеж. Анселмус пребледня. Йоханис се усмихна и смирено събра ръце, сякаш искаше да помоли Бог да дари Николас с мъдрост за справедлива присъда. Напрежението растеше. Ала още някой сметна за необходимо да упражни натиск — Каролус. Докато Николас, потънал в мисли, претегляше „доказателствата“, които бе изброил Анселмус, малкият крал на Ерусалим изпълзя върху скалата. Червената му мантия грееше в светлината на факлите, сребърната бродерия на колана му блестеше. Той представляваше прекрасна гледка.

— Протестирам срещу начина, по който се води този процес — високо се провикна той — Не е работа нито на монаси, нито на Николас да раздават правосъдие. Това е работа на един владетел. Аз съм вашият бъдещ крал и няма да търпя в моето кралство да се осъждат невинни и да се убиват най-добрите сред нас. Чуйте ме, деца на Ерусалим. Аз отхвърлям от Рудолф ван Амстелвен обвинението в еретичество, богохулство и магьосничество, тъй като той е велик предводител, честно момче и моят най-верен васал. Но го обвинявам в липса на страхопочитание, в надменност и бруталност. Това не са тежки престъпления, а леки грехове, в които на всички ни се случва да се провиним. Затова, Рудолф ван Амстелвен, аз повелявам да коленичиш пред този трибунал и да молиш дом Анселмус да ти прости обидата, която му нанесе тази вечер. Всъщност намесата на малкия Каролус бе особено хитър ход, с който всичко можеше да свърши добре, като бъде задоволено чувството за справедливост на всички деца. Долф погледна удивен напетия Каролус и кимна. Той също смяташе, че малкият крал има право и че по този начин конфликтът ще бъде бързо уреден. Момчето вече правеше крачка напред…Но думите на Каролус събудиха силен гняв у Николас. Достойнството, в което овчарчето бе облечено преди шест седмици, внезапното превъплъщение от крепостник в предводител на свещена детска войска, фактът, че притежаваше собствен волски впряг и като равен делеше шатъра с децата от благородническо потекло, всички тези неща му бяха завъртели главата. Той се имаше за най-важната личност в цялата войска, за единствения действителен вожд, чиято дума изискваше безпрекословно подчинение. А ето че този малък вироглавец Каролус си мислеше, че е господар и трябва да му вземе под носа окончателната присъда. Какво си въобразяваше този хлапак?

— Млъкни! — подскочи Николас. Белите дрехи плющяха около тялото му. В светлината на факлите те изглеждаха като облени в кръв — Млъкни, Каролус. Още не ти е дошло времето. Ти ще станеш крал едва след като аз ви заведа в Ерусалим. Дотогава този кръстоносен поход е мой! И аз казвам: „Рудолф ван Амстелвен е виновен. Той се е съюзил с дявола. Нощем принася тайно жертви на страшния си господар. Предрешил се е като дете, като един от нас и се прави, че иска да ни помогне. Но всъщност не е сторил нищо друго освен да ни пречи и да ни бави. Той е виновен, виновен, виновен и още веднъж виновен! И аз, Николас, пратеникът на ангелите, осъждам еретика Рудолф ван Амстелвен на смърт!“ Зад Долф се надигна ропот и той бързо се обърна, като инстинктивно се приготви за бой, защото мислеше, че децата ще се стоварят отгоре му като лавина. Но видя приятелите си, заплашително вдигнали оръжие. Видя и деца, които напираха и искаха веднага да изпълнят присъдата на Николас, докато една част явно се колебаеше, а много други протестираха енергично. Те се блъскаха и дърпаха, тропаха с крака и крещяха. Тогава прогърмя гласът на Фредо и заглуши останалите.

— Пазете го! Леонардо размаха сопата си и се провикна със святкащи очи:

— Смърт на предателите! Защитете Рудолф! И в този момент Долф разбра, че нещата вървят към кървава баня.

— Разкъсайте го на парчета! — пищеше Анселмус, танцувайки върху камъка.

— Не го докосвайте! Деца, спасете своя закрилник! Децата вече се бяха хванали гуша за гуша. Долф крещеше, но беше безсилен да спре боя. Надигаха се гневни възгласи. Леонардо замахна с тоягата си към една група деца, които се канеха да нападнат Долф.

— Не! — изкрещя момчето. Тогава изведнъж се появи дом Тадеус с вдигнати ръце и твърд глас:

— Недейте! Тихо, тихо. Не го докосвайте, деца, не го докосвайте. Рудолф е невинен и аз ще го докажа. Той повтори неколкократно думите си, надвиквайки врявата. От любопитство да чуят какво ще каже третият монах децата се поукротиха. Нагледвачите разтърваха борещите си и ги сложиха по местата им.

— Хайде, млъкнете. Дом Тадеус ще говори. Редицата от момчета с факли бе прекъсната. Те също бяха излезли напред, за да защитят Долф с горящите си главни. Ала виковете на дом Тадеус ги накараха да отстъпят. Децата се поуспокоиха и потънаха в очакване. Но продължаваха да бъдат нащрек с изпънати телца, сякаш готови всеки миг да връхлетят едно връз друго. Каролус подскачаше върху скалата и също крещеше:

— Тишина, тишина! Нека чуем какво има да ни каже дом Тадеус. Бенедектинецът все още стоеше с вдигнати ръце в призрачната светлина на кръга, непосредствено до Долф. Той заповяда на Леонардо, Франк и Петер да се поотдръпнат, което те сториха бавно и не без съпротива. Но го сториха. Тогава Тадеус хвана момчето за ръката и го дръпна напред до самата скала. Изправен, Анселмус изсъска:

— Не чу ли присъдата на Николас, брате Тадеус? Тя е изречена и трябва само да бъде изпълнена. Защо идваш да се месиш и ти? Дом Тадеус свали качулката си и светлината заигра по обръснатия му череп.

— Слепци — заговори той високо и бавно — Глупци и слепци сте вие! Не отличавате ли Божия пратеник още щом го зърнете? Защото това е той, същият, Рудолф ван Амстелвен. Той ни е пратен от небето, за да се погрижи детската войска да стигне здрава и читава в Обетованата земя. Когато видя, че Николас не е дорасъл за великата задача да храни и закриля хиляди деца, Бог изпрати на войската още един свой избраник: Рудолф ван Амстелвен. С единственото поръчение да се грижи за здравето на Божите деца. Нима Рудолф не се залови за тази работа с усърдие и изпълнено с любов сърце? Когато, ожесточен от невинността на децата, лукавият им изпрати сатанинските си пълчища и ни донесе скарлатината, Рудолф ван Амстелвен успя да отблъсне дяволските орди. Рудолф ван Амстелвен ни донесе хляб и здраве, смелост и сили, а вие, брате Анселмус, и ти, Николас, сега се осмелявате да обвинявате този избраник в еретичество! Засрамете се! Искате да накарате да го убият децата, които му дължат живота си. Така ли отвръщате на Божията добрина? Тогава зло ще ви сполети, дом Анселмус, и теб, Николас.

Анселмус се задавяше от безсилна ярост.

— Брате Тадеус, думите ти са като удари от кама. Не се оставяй да те подведат. Как може един еретик да е Божи пратеник?

— Бог си служи с неочаквани оръдия, за да наложи волята си, брате Анселмус.

— Усукваш го, брате Тадеус. Упрекваш ни, че не сме познали избраника на небето в лицето на Рудолф ван Амстелвен. И по какво да го познаем? По смирението му ли? Такова той няма! По чистотата му ли? Чистотата е примамка на дявола. Децата се притискаха напред, но пазеха мъртва тишина. Новият дуел, а този път и между двама духовници, бе приковал вниманието им. Как ли щеше да завърши? Те бяха забравили за разпрата помежду си и следяха спора с наострени уши, зачервени бузи и отворени усти.

— Да, дом Тадеус — намеси се пламнал Николас — Вие само така си говорите. Искате да защитите Рудолф ван Амстелвен. Ала не можете нищо да докажете.

— Напротив — извика Тадеус, не по-малко възбуден — Вие можахте само да обвинявате. Аз имам доказателство. Много ясно доказателство.

— Представете го! — изписка Анселмус с фалцетов глас и страхливо погледна към празните ръце на Тадеус, сякаш очакваше да види була с печата и собственоръчния подпис на Господ.

— Ето доказателството — тържествено заяви монахът. Той отново улови Долф за лявата ръка, нави му ръкава на пуловера и показа доказателството. Един белег. Когато беше малко дата, Долф бе ухапан от куче. Дълбоко се бяха врязали зъбите на звяра и бяха направили три кървави дупки над китката. Раните заздравяха бързо, ала останаха белези. Неравни трапчинки от вътрешната страна на ръката, които не потъмняха и през лятото светлееха върху загорялата му кожа. Той знаеше, че има малки белези, и изобщо не се сещаше за тях. Преди години няколко деца в училище ги бяха забелязали и го бяха попитали:

— Някой да не те е набол на вилицата си?

След това се бяха изсмели. Но как можеха следите от ухапването на куче да докажат невинността му, това бе пълна загадка за Долф. Той се беше втренчил слисан в ръката си.

— Това е знакът, с който Бог е белязал Рудолф ван Амстелвен, когато го е посветил в мисията му. Знакът на Светата троица. Смеете ли още да се съмнявате, глупци? Не познахте ли Божия знак? Намесата на дом Тадеус произведе неописуемо впечатление. Децата се бутаха напред, за да могат и те да видят. Насмалко да откъснат ръката, на Долф. Те коленичиха пред него, целуваха обувките му, разръфания подгъв на джинсите, ръцете му и най-вече белега. Без малко щяха да го смажат във въодушевлението си. Тези, които бяха викали най-силно „Убийте го!“, сега пълзяха по земята само да могат поне да го докоснат. Дори Николас слезе от камъка, разбута настрани децата и така малко облекчи Долф.

— Я да видя — рече пастирчето. Долф му показа белезите. Той не проумяваше какво става и бе загубил ума и дума. Струваше му се абсурдно, че три невинни бели петънца могат да предизвикат такъв ефект. Но разбираше, че бе спасен. И не само това. Съобразителността на дом Тадеус или по-точно — неговата хитрост, бе предотвратила едно клане.

— Направете път! — заповяда Николас. Децата се поотдръпнаха, любопитни какво ще стане. И ето, двамата избраници се изправиха един срещу друг: Николас, предводителят на детския кръстоносен поход. И Рудолф, който се бе появил внезапно преди няколко седмици — странен, покоряващ. Николас хвана Долф за китката и дълго разглежда трите бели трапчинки. Вече бе виждал такива белези на хора, нападани от вълк, които по чудо бяха оживели. Дали Рудолф, преди да стане кръстоносец, се беше борил с вълк през зимата в гората — и бе убил звяра? Дали беше толкова силен? — изведнъж пастирчето си спомни всички заплахи, които съперникът му бе изрекъл в шатъра — и които винаги се сбъдваха. Веднаж прокле двамата монаси — и те веднага се разболяха. Веднаж прокле покритата каруца — и тя изгоря същата нощ. Явно Рудолф ван Амстелвен притежаваше сила, много надвишаваща Николасовата. Не биваше човек да си спечели враг в лицето на такова момче. Щом не можеш да го унищожиш (а кое дете щеше сега да посмее да му посегне?), трябва да го направиш свой приятел. Тези мисли минаха светкавично през ума на овчарчето, защото, както казахме, то не бе глупаво. Селската хитрост му подсказваше какво да прави. Той мълчаливо пусна ръката на Долф и коленичи.

Децата нададоха диви възгласи. Гледката им се стори толкова вълнуваща, че понечиха да последват примера на Николас, но бяха застанали много нагъсто. Анселмус гледаше от високото си място и не реагираше. Фактът, че Николас бе паднал на колене пред очите му, означаваше за монаха такъв жесток удар, че му се щеше да избяга разярен и никога повече да не се захваща с детския кръстоносен поход. Възпираше го само мисълта за Генуа. Това вече бе много за Долф. Той не обичаше Николас, но не искаше момчето да се унижава пред него. Бързо го вдигна на крака.

— Стани, Николас — високо каза той — Няма защо да коленичиш пред мен. Бъди ми приятел отсега нататък. И прегърна предводителя. Децата сякаш бяха полудели. Те се смееха, танцуваха, целуваха се. Държаха се толкова необуздано, че никой не би и предположил колко работа бяха свършили през деня. Хванати за ръка, играеха по полето. Пееха песни като на празник. Тези, които до преди малко се бяха били, си прощаваха от цялото си сърце и шумно се целуваха. Двадесетина здрави момчета вдигнаха Долф на рамене и триумфално го занесоха в стана. Марике тичаше след тях, хълцайки от облекчение. Едва късно вечерта лагерът се успокои. Изгря луната, звездите затрепкаха. Повечето деца заспаха с усмивка на уста. На другия ден щяха да щурмуват планината, но с Рудолф ван Амстелвен сред тях и с големите вързопи продукти на гърба щяха да бъдат достатъчно силни, за да преодолеят всички трудности. Долф беше уморен, ала не можеше да спи. Събитията от вечерта му се бяха отразили зле. Той почувствува, че Леонардо търсеше пипнешком ръката му. Дали и студентът щеше вече да гледа на него като на небесен пратеник? Момчето искрено се надяваше да не е така. Той чу приглушения смях на Леонардо.

— Голямо куче ли беше или вълк? — прошепна младежът.

— Куче — Тихо отвърна Долф — Бях само на четири годинки…

— Как ли си надул гайдата — едва чуто се пошегува студентът.

— Да, сигурно. Почти нищо не си спомням, толкова отдавна беше. Едва бе свършил и през тъмнината до ухото му стигна гласът на Леонардо, който предпазливо му пошушна.

— Николас не е луд. А е и овчар. Той позна белезите не по-зле от мен.

— Мислиш ли? — изненада се Долф.

— Анселмус също…

— Какво искаш да кажеш?

— Че са прозрели хитрината на дом Тадеус. Внимавай, Рудолф, макар засега да си в безопасност. Ти имаш много приятели и няма да допуснем косъм да падне от главата ти, но…

— Леонардо — сериозно каза Долф — най-малко желая сред децата да има разпри. Бях невероятно щастлив, когато се намеси дом Тадеус, защото те пак са единни.

— Това ще се обърне против тебе — прошепна Леонардо. Само имай търпение до утре…

— Какво ще стане тогава?

— Ще видиш. Анселмус има да се пули, повярвай ми. Долф се опита да проумее значението на този намек, но не успя. А и мислите му бяха прекалено заети с планината, която хвърляше черната си сянка върху лагера. За Долф Алпите означаваха цяла войска от скрити врагове, които трябваше да бъдат нападнати и победени. И от които изпитваше смъртен страх дълбоко в сърцето си. „Утре — каза си момчето — И Бог да ни е на помощ.“

10. КАРВЕНДЕЛ НАСТЪПВА

На сутринта Долф бе събуден още на разсъмване от дребни дъждовни капчици по лицето си. Той скочи и загрижено погледна нагоре. Въздухът бе гъст като каша, а ситният дъжд обвиваше спящия лагер в тънка пелена. Скоро всичко се раздвижи. Анселмус обхождаше с широка крачка огън след огън и будеше децата.

— Ставайте… ставайте! Тръгваме? Ерусалим ни чака! „Сигурно има пред вид Генуа“ — каза си скептично Долф. Потегляха бързо, това им бе станало вече навик. За половин час се образуваха големи групи, всяка с всепризнат водач. Всички деца, с изключение на най-малките, носеха на гръб вързопи с храна и каквото още имаха: леки музикални инструменти, разни уреди, по някоя резервна риза или навити сламени постели. Долф си облече зимното яке. Ципа беше разпорил още преди доста време, защото и без това се бе развалил. Сега якето не се закопчаваше, но имаше дебела вълнена подплата и бе непромокаемо; в планината щеше да му е добре с него. Внезапно в края на лагера настана силен смут. Леонардо се завтече нататък, следван от Долф и Марике. Там беше Фредо с близо осемстотин деца, и малки, и големи, зад гърба си. Долф позна много нагледвачи, няколко ловци, рибари и дори кожари. Пред Фредо се бе изправил Анселмус и размахваше ръце:

— Ти си полудял, Фредо, не можеш да го направиш. Там на север има само пущинаци!

— Не — самоуверено рече момчето — Ние няма да продължим. Тези пущинаци в никакъв случай не може да са толкова страшни като планините.

— Какво става тук? — попита Долф. Фредо тутакси се обърна към високото момче.

— Вече не вярваме, отдавна не вярваме. Чух селяните от околността да казват, че отвъд тези планини няма никакво море, а равнина… Истинските кръстоносци никога не са избирали този маршрут. Това не е пътят за Ерусалим.

— Това е най-лесният път за Генуа — настояваше Анселмус, който не можеше да гледа спокойно как отпадат наведнъж осемстотин деца. И то какви деца! Калени, руси създания, силни и гъвкави.

— Вкъщи ли се връщате — с надежда запита Долф. Естествено, не рядко малки групи деца загубваха смелост и се връщаха. Дали изобщо стигаха до домовете си? Никой не можеше да каже. Но сега не бяха просто няколко дечица, на които пътят се е сторил твърде дълъг — сега бяха стотици! Това бе истински бунт…Ако питаха Долф, всички трябваше да се върнат. Каквото и да ги чакаше в Генуа, чудо то не беше. Той почти не се намеси, макар да се радваше, че тези деца са в състояние сами да вземат решение и да го отстояват.

— И накъде ще вървите? — гневно извика монахът. Ще измрете като кучета сред тия пущинаци.

— Съвсем не — спокойно каза Фредо — Знаем как да се грижим за себе си. Долф кимна.

— На север е Баварската гора — рече той — А над нея Бохемия. Това са средно високи планини, рядко залесени. Предполагам, че не живеят много хора. Ако обновете там селище, сигурно ще спасите живота си.

— Ха така, поощрявай го ти — изсъска Анселмус. Фредо, как можеш да изоставиш своите нагледвачи?

— Нека да си изберат друг водач — отвърна момчето.

— Ще ви разкъсат дивите зверове в горите — предрече монахът.

— Имаме оръжие. Фредо се обърна, без да каже нещо повече, и махна с ръка на последователите си. Дълга бе колоната, която потегли в обратна посока. Долф им помаха сърдечно. Той вярваше във Фредо, сина на обеднял рицар. Момчето беше силно, храбро и предпазливо. Анселмус негодуваше, канеше се да каже нещо на Долф, но размисли и се отдалечи сърдит. Като се завърна при собствената си група, Рудолф попита Леонардо:

— Това ли имаше предвид снощи? Студентът кимна.

— Отдавна зрееше нещо. Доверието в Николас и Анселмус е разклатено. Долф предложи на приятеля си да поеме работата на Фредо. Отначало Леонардо нямаше голямо желание за това. — Аз съм тръгнал за Болоня, не за Генуа или Ерусалим — каза той. Причината бе, че студентът не искаше да има „постоянна“ работа от страх тя да не накърни прекрасната му свобода. Но упорит както винаги, Долф настояваше и накрая Леонардо се предаде. Той събра ударните отряди, разправи им, че Фредо няма да продължи с тях и отсега нататък ще бъдат под негово командване. Децата го поздравиха възторжено, тъй като бяха луди по него, особено по тоягата му. Николас свири сбор. Над седем хиляди деца се наредиха в дълги редици и потеглиха към планинските вериги покрай потока, където бе зейнала широка клисура. Пътеката водеше направо към падината. Малките потъваха в нея група след група, с песни, с надежди, в авангарда — Леонардо с част от ударния си отряд. В ариегарда — Долф с Марике и Франк. Пътят, по който се движеха, не бе нещо повече от козя пътека. Трудно вървяха по двама или по трима. Не можеше и дума да става за изпращане на ловни дружини. Риболовът в пенливия поток бе немислим. Водата като че ли непрекъснато се вдълбаваше в скалистата почва, докато пътеката се виеше нагоре. Освен това Долф искаше да държи децата колкото е възможно по-нагъсто, малките разпределени навсякъде, за да могат по-големите да им помагат при изкачването на скалните масиви и да ги държат откъм вътрешната страна на пътеката, а не откъм външната, високо над бушуващия поток, в който лесно биха могли да се подхлъзнат. В това време дъждът се усили. Скоро добитъкът — два вола и три овце — взе да създава трудности. Два часа, след като бяха навлезли в клисурата, първият вол трябваше да бъде заклан, тъй като си счупи единия крак. Долф го болеше за мучащото и безпомощно животно, което въпреки болката, се съпротивляваше срещу ножовете и брадвите, с които се опитваха да го убият децата. Най-сетне ревът му замря и можеха да пристъпят към дрането. Николас гледаше и мълчеше, прекалено горд, за да признае грешката си от предния ден, когато бе попречил да заколят воловете. Мъртвото животно бе насечено на парчета и вързопите с храна натежаха още повече. Най-сетне можеха да продължат. Долината се стесняваше, потокът ставаше все по-буен. Водата подскачаше със съскане и бучене по скалите, хвърляше пенливи пръски нависоко, когато усетеше преграда за своя бяг, къпеше храстите и мъха. Пътеката бе в лошо състояние, нерядко заприщена от големи камъни, търкулили се от склоновете. Понякога децата отпред можеха да ги изтласкат и те цопваха в потока. Понякога обаче бяха големи колкото цял скрин и трябваше да се катерят по тях. Все още имаше стотици босоноги и зле облечени. Те зъзнеха под непреставащия порой. Пътеката вървеше все по-нависоко и най-вече този много бавен ход нагоре отслабваше силите им. Целият керван спираше кажи-речи на всяка крачка, тъй като отново и отново се натъкваха на прегради, които трябваше да бъдат отстранени. По-задните загубваха търпение, напираха напред, искаха да узнаят какво пак е станало. От време на време някое дете се подхлъзваше и нараняваше в острите камъни, в трънливите храсти или грапавите клони. Издираха си ръцете и краката, а понякога и лицата. Колоната бе дълга километри и беше невъзможно водачите да са навсякъде едновременно. Леонардо вървеше все отпред и нямаше ни най-малка представа какво става зад него. Нерядко му се налагаше да използва тоягата си като лост, за да отмества скалите от пътеката. Вилхелм, едно кораво момче с брадва, сечеше надвисналите клони. След авангарда идваха деца, деца и пак деца — сърцати и глупави, силни и слаби, момчета и момичета, бодри или хленчещи — но те си помагаха едни други, вдъхваха си смелост, предупреждаваха се за водопади от другата страна на клисурата, за опасни отчупени камъни, за издатини и оголени корени. Николас, Анселмус и Йоханис се намираха горе-долу в средата и непрестанно подканяха децата да побързат.

— Трябва да излезем от падината, преди да е паднала вечерта — подвикваше все Анселмус — Хайде, деца, хайде, не можем да прекараме тук нощта. Това бе ясно на всички, без да им го повтарят. Само че не знаеха докъде стигаше тази теснина. Засега краят и не се виждаше. Колкото повече напредваха, толкова по-висока им се струваше планината. А пътеката вървеше все нагоре. По обяд в средата на колоната се образува голяма дупка. Там Николас водеше последния бял вол и животното се придвижваше с мъка. Няколко момчета и момичета го пришпорваха с пръчки. Волът мучеше от страх и от време на време отказваше да върви. Овцете бяха по-податливи, но измъчвани от глад, се спираха тук-там да попасат листа от храстите. Дефилето плашеше Долф. В неговия век тук минаваше хубав асфалтиран път, изсечен в скалите високо над потока. А сега имаше само тази трудна козя пътека, която се извиваше около всеки скален издатък и заплашваше да изчезне под сипеите, свлекли се през зимата. Върховете се издигаха толкова стръмни, че всяваха страх. В подножието си те бяха обрасли с буйни храсталаци, тук-там с по някое дърво, но по-нагоре се виждаха само голи скали, напукани, разцепени, с тънкоструйни водопадчета. Човек там не можеше да пристъпи. От време на време Долф виждаше животни по хребетите. „Трябва да са диви кози“ изненадано си каза той. Над тясната долина кръжаха грабливи птици, толкова големи, каквито дотогава не бе виждал. „Скални орли?“ — запита се той, сещайки се за илюстрациите от стари книги. През двадесети век орлите бяха почти изтребени, но в тази епоха те господстваха над Алпите. Каролус не се стърпя. Пусна една стрела по птиците, ала тя не можа да измине и половината път и падна безсилна в потока.

— Пести си стрелите — рече Долф — Ще ни трябват. Десет фунтовият вързоп с храна тежеше на гърба му. Той се надяваше, че обувките му ще издържат до края на похода. Край него ситнеше Марике. Нейният вързоп бе по-лек и пълен с пет фунта питки. Долф се бе погрижил да и дадат ботушки от еленова кожа, а шалът от груба вълна много и отиваше. Дъждът и студеният вятър, който духаше в клисурата, явно не и пречеха. Тя с лекота прескачаше камъните, ловко се катереше по препятствията. Като че ли вече не знаеше що е страх и приемаше целия поход за весело приключение. С възхита сочеше ту някоя скала с причудлива форма, ту разпенен водопад или любопитните диви кози, които гледаха от височините към детската войска в ниското и тръпнеха от напрежение. Долф забеляза, че Марике изглеждаше малко по-добре отколкото преди няколко седмици. Вече не бе така изпосталяла. Личицето и се бе позакръглило, бузите и бяха свежи и червени, светлокестенявата и коса се къдреше, а сивите и очи весело блестяха. Тя не бе единствената, на която дългото стоене на чист въздух се беше отразило добре. През последните седмици много безпризорни беднячета направо разцъфтяха пред очите на Долф. Станаха по-издръжливи, по-жилави и най-вече заякнаха. Богатата на белтъчини храни им бе дала непозната за тях сила, неволите бяха направили мускулите им челичени, стремежът към Ерусалим поддържаше духа им. Въпреки това походът през клисурата беше мъчение за много деца. Израсли в равнина или сред леки хълмове, те тръпнеха от страх пред неумолимите планински върхове. Уплашени, сочеха кръжащите грабливи птици над главите си. Пищяха, когато някой тежък камък, хвърлен в потока, се сгромолясаше с тътен във водата. Накъдето и да погледнеха, планината се издигаше като стена, непристъпна, непроходима, ужасяващо висока. Колко от тях, оставени за миг без надзор, падаха в бушуващия поток и умираха в страшни мъки? Колко бяха погребани; живи, когато върху опашката се стовари каменна лавина, откъснала се внезапно от размекнатия склон, и засипа пътеката на петдесетина метра от Долф и Марике? С няколко яки помощници те веднага се заловиха да ровят и успяха да извадят четири деца от земната маса, живи и здрави, с леки наранявания. След дълго търсене намериха още едно, но то бе вече мъртво. Дали лежаха и други отдолу? Нямаха нужните инструменти, за да отместят каменните блокове, дебелия слой кал и откъснатите тежки клони. Но който и да беше под тях, късно бе вече да му помогнат. Долф и дом Тадеус, която беше пристигнал начаса, копаха най-дълго. Накрая се отказаха. Останалите минаха обезкуражени през преградата и продължиха похода си, все нагоре и нагоре, обзети от потиснато настроение. Дом Тадеус изостана, за да прочете молитва и да забие кръст от клони в могилата. Скоро след това той отново настигна децата. Клисурата сигурно имаше десет километра. Но бе нужен един пълен ден, за да я премине цялата детска войска. Накрая с облекчение стигнаха до просторна долина, където веднага опънаха стана си. Изнурени, обезкуражени. Голямата планинска поляна, на която се намираха, предлагаше достатъчно пространство. Тук Алпите се отдръпваха, все още ужасяващо високи и извисяващи се още по-нагоре на юг, но склоновете им бяха по-малко стръмни и покрити с гори. Когато най-сетне излезе от клисурата заедно с последните от колоната, Долф видя, че на поляната вече горят огньове. Шатърът на Николас също бе опънат. От страх прясното месо от пострадалия вол да не се развали момчето нареди на готвачите незабавно да го сварят на супа в големите казани. Но децата почти не можеха да бъдат вече раздвижени. Цялата им енергия се бе изчерпила в ужасната клисура. Мнозина се бяха на-тръшкали на земята и се опитваха да заспят, без да са яли, без да мислят за нещо друго освен за жаждата си за почивка. Макар и порядъчно уморени след този страшен ден, Долф и Леонардо правеха каквото можеха, за да въведат някакъв ред. Вдигаха всеки, който можеше да се държи на краката си, и го впрягаха в работа. Някои деца трябваше да бъдат нахранени и насила.

— Трябва, независимо дали искат или не! — крещеше Долф на помощниците си. Разтърсваха здраво от сън изтощените малки, наливаха им супа и им пъхаха парчета полусварено месо в устата. Те нямаха сили дори да се противят. Хилде обикаляше огньовете с болничната дружина, превързваше изранените ръце и крака, раздаваше билков чай на децата с кашлица. Но тъмнината вече се спускаше. С факел в ръка Долф проверяваше стражите и това, което видя, го обезпокои. В първите часове на нощта мнозина от пазачите бяха заспали и забравили да наблюдават огньовете покрай стана, които трябваше да държат на разстояние дивите животни. Просто децата бяха прекалено уморени, за да изпълняват ежедневните си задължения, да поддържат огньовете и да се сменят. Вече бе средата на лятото и започваше да се стъмва към осем часа. Но да се оставят над седем хиляди деца без охрана — това беше вече предизвикателство към боговете! Долф тичаше навред, разтърсваше ръце и крака, вдигаше момчета и момичета и ги хокаше.

— Кой застъпва първа стража? Защо спите? Инстинктът му, изострен през седмиците живот навън, му подсказваше, че тази долина е опасна. От покрития с гори планински обръч се надигаха смразяващи звуци. В далечината виеха вълци, които се събираха за нощните си набези. От горите долиташе смесеният хор на диви котки, рисове и птици, изненадани в съня си от някоя златка. Нощта и безжалостната природа настъпваха. Само силните, хитрите и тези, които бяха нащрек, можеха да останат живи в този свят. Не важеше ли това и за беззащитните деца, които бяха под закрилата на Долф? Защото междувременно се бе стигнало дотам — той се чувствуваше изцяло отговорен за детската войска. Смяташе се виновен за всеки нещастен случай, за всеки мъртъв. А днес му се беше насъбрало много. Мъчителните километри през клисурата измина с единствената мисъл: „Трябва да ги прекарам всичките здрави и читави.“ Но не успя. Пред очите му едно дете падна в потока, водата го повлече и разби в скалите на речното корито. Два часа рови като луд с ръце и пръчка в сринатата земя, за да извади накрая едно мъртво дете. Колко още лежаха отдолу, можеше само да предполага, знаеше само, че с тях е свършено. Помагаше на плачещи деца да минат през препятствията и видя да умира един вол. Изсмука една рана от ухапване, без да знае със сигурност дали змията, нападнала детето, е била отровна. А къде ли беше този хлапак сега? Носеше паднали деца на гръб, сваляше ги и вдигаше други. Дали всички бяха стигнали края на клисурата? Не бе ли изостанал някой, без да го забележат? Не беше успял да ги запомни всичките. Петдесет, може би и сто познаваше по име и физиономия. Останалите хиляди бяха просто деца, поверени на неговите грижи. Не можеше да ги различава, бяха прекалено много. Хаосът в стана го хвърли в ужас. Нощта настъпваше застрашително. Макар че бе спряло да вали, във въздуха все още имаше облаци и беше тъмно като в рог. В неподвижната долина шумолеше скрит живот, тайни опасности. Лумналите нависоко пламъци щяха да държат на разстояние дивите животни, ала огньовете гаснеха. Изморените събирачи бяха примъкнали дърва, колкото да сготвят с тях. Привлечени от миризмата на варено месо и оглозгани кокали, глутниците вълци обикаляха лагера от разстояние. От време на време, когато се приближаха, Долф виждаше как святкат очите им. Докато крачеше през стана, той чу детски вик, който обаче утихна, преди да стигне дотам. Какво ли се бе случило? Понякога във въздуха изсвистяваше стрела, пусната от някой пазач. Веднаж Долф чу скимтенето на бягащо улучено животно. Но броят на стражите не бе достатъчен, те заспиваха или смяната им не идваше. Умора и отчаяние започнаха да изтощават силите на Долф. Той бе оставил Марике и няколко малки деца на безопасно място в центъра на стана, недалеч от шатъра. И знаеше, че Леонардо не спи, а като него прави каквото може за сигурността на децата. Срещна Петер, Франк, Вилхелм и Берто, които също носеха запалени факли и колчани със стрели на гръб. „Човек може да разчита все на едни и същи хора“ — смътно си помисли той. Що се отнася до този факт, човекът нямаше никога да се промени — във века на Долф беше все още точно така. А къде беше Николас? Той, естествено, спеше на сигурно място в шатъра, заобиколен от духовници и деца на благородници. Овчарчето имаше упование в Бог и беше спокойно. Долф не можеше да бъде такъв — неверието се бе вгнездило твърде дълбоко в него. Той беше реалист, възпитаван с предупреждения: „Внимавай, като пресичаш…“ „Никога не тръгвай с непознати хора, каквото и да ти обещават…“ „Не минавай под кран…“ „Не пипай жичките на тока…“ И така нататък. В сърцето му бяха жигосани хиляди предупреждения за опасности, които не му даваха да заспи. Навред Долф се натъкваше на полуоглозгани кокали с парчета месо по тях. Навред се търкаляха вързопи със сушена храна. Нима тези глупаци не разбираха, че трябва да пестят всяка хапка, че не след дълго от това щеше да завися животът им? Очевидно изтощените деца бяха захвърлили вързопите си и веднага се бяха строполили на земята, неспособни за каквото и да било… Долф събра, пъшкайки, багажа, натрупа вързопите един връз друг и сложи едно прозяващо се момче да ги пази. Но то щеше да заспи още щом Рудолф се обърнеше. Невъзможно беше да се бори човек срещу такава умора. Вълците вече не се виждаха. Явно стрелите, полетели към тях, и торящите главни ги бяха прогонили. Въпреки това Долф не можеше да се отърси от чувството, че ги грози голяма опасност. Той не знаеше какво тегне над главите им, но усещаше, че се крои нещо, което никой и не подозира, от което не можеш и да се опазиш.

— Върви да спиш, синко. Бог бди над нас. Чии бяха тези думи? На дом Тадеус, естествено, който също никога не спеше в шатъра и се чувстваше отговорен като Долф. Само дето се осланяше повече на провидението и затова не се ядосваше толкова много. Но как можеше да е така спокоен? Нали бе видял как падат деца в потока. Той беше там, когато Долф извади мъртвото дете от срутената земя. Превързваше рани, оправил бе една изкълчена ръка. Никой не знаеше по-добре от дом Тадеус, че Бог бе оставил децата сами да бдят за себе си.

— Да го вземат мътните, и него, и вярата му — изруга Долф насаме. Той знаеше, че не е прав, но кой не проявява несправедливост, когато е преуморен? Без да разбере, бе стигнал до собствения си малък огън, където Марике протягаше ръка към него.

— Рудолф… Долф се строполи и положи глава върху коленете и. Една малка, почерняла ръка го погали по челото и той заспа като труп.

11. ОТВЛИЧАНЕ НА ДЕЦА

Още със ставането настъпи някаква бъркотия. Вече беше ден, сив и мрачен. Изведнъж лагерът бе хвърлен в смут. Наоколо деца пищяха от страх, бягаха панически, призоваваха Николас, Рудолф, Леонардо, викаха за помощ. Долф скочи на крака и се мъчеше да разбере какво вижда. През стана яздеха рицари — десет, петнадесет. Те бяха облечени с ризници и тесни панталони и въоръжени с копия и мечове, носеха остри шлемове, а конете им бяха покрити с пръски пяна. Мъжете крещяха и бясно размахваха копията си. Децата се разбягаха на всички страни. Марике се притисна о Долф и хленчейки се вкопчи в него. Той се огледа. Къде беше Леонардо? След малко го видя, следван от десетина момчета с тояги. Но студентът не можеше да спре рицарите. Той вървеше подире им по посока на шатъра.

— Припълзи до някой гъсталак — извика Долф на момичето — Не се показвай никому. Това е нападение. Той се откъсна от нея и също се втурна към шатъра, където рицарите бяха спрели конете си. Отпред стояха Николас, тримата монаси, Леонардо с помощниците си и уплашените благородничета. Малкият Каролус бе опънал лъка си, макар че стрелата му още сочеше надолу. Очите му хвърляха мълнии. Николас, в снежнобяло, се бе изправил пред рицарите и се мъчеше с все сили да не загуби достойнството си. Ала коленете му трепереха. Монасите стояха рамо до рамо, гледаха мрачно нагоре към дивите рицари и мълчаха. Впрочем, говореше главатарят на войниците.

— Петдесет — чу го да казва Долф — Тридесет момчета, двадесет момичета.

— Бог ще ви накаже — предрече Николас с писклив глас. Долф си проправи път напред, докато стигна до пастирчето и викна:

— Какво става тук?

— Тоя си го бива, на всяка цена трябва да го вземем! — извика единият от рицарите. Мъжът доведе коня непосредствено до него и заопипва мускулите на мишниците му. Долф му блъсна ръката и отстъпи крачка назад.

— Какво има тук? За какво са дошли тия рицари? Леонардо отвърна с мрачен поглед:

— Това са хората на граф Ромхилд фон Шарниц. Той иска данък, за да минем през долината.

— Голям данък — сърдито потвърди дом Анселмус. — Ами платете му — сряза го Долф. Наоколо децата страхливо се приближаваха, но мнозина останаха на безопасно разстояние.

— С какво? — трезво попита Леонардо. Долф изгледа водача на рицарите и строго попита:

— Колко искате да ви платим? Той мислеше за останалия вол — вероятно щяха да могат да купят с него правото да минат. Рицарят се засмя, но смехът му не звучеше весело.

— Петдесет деца, петдесет от най-силните и най-големите деца. Той бе познал, че Долф е един от предводителите, макар да не носеше бяла дреха или кама с инкрустирани скъпоценни камъни.

— Петдесет. Думите заседнаха в гърлото на момчето. Това беше лудост. Наистина ли този човек смяташе, че монасите могат да дадат в робство петдесет деца?

— Това е напълно изключено — отсече той. Определете друга цена. Можем да ви дадем един голям вол, ще прибавим три овце. Николас бутна Долф настрана и извика пронизително:

— Замълчи, Рудолф ван Амстелвен, ти нямаш тук думата. Този кръстоносен поход е мой. Той се обърна към рицарите:

— Бог не ще прости това оскърбление на неговата детска рат. Ние сме тръгнали към Ерусалим, за да освободим светия град от сарацините. Бог не допуска да се изправят пречки по пътя ни. Рицарят пак се изсмя, подигравателно и коравосърдечно.

— Щом отказвате да ни дадете петдесет деца, сами ще си ги вземем. При това ще устроим такова клане, че да го запомните цял живот. А ти с твоята наконтена свита ще си първият мъртвец! Николас, силно уплашен, отстъпи неволно крачка назад, ала Каролус се провикна:

— Само се опитайте! — и вдигна лъка си. Долф бързо натисна ръката му надолу — той виждаше, че с тези ландскнехти шега не бива.

— Тези деца са свободни, дружиннико — кипна Долф. Не можете да ги поробвате. Това е в разрез с всички закони. Рицарите се изсмяха още по-силно и още по-подигравателно. В долината на Шарнйц важеше само един закон — волята на граф Ромхилд.

— Това е нашият закон — изрева водачът, като запрати дългото си копие към Долф. Оръжието без съмнение щеше да прониже момчето, ако дом Тадеус не го бе блъснал с все сила, така че той се олюля назад и острието на пиката мина на милиметър край него.

— Стойте! — провикна се Анселмус — Ще имате вашите петдесет деца. Но долу ръцете от тези тук — те са от благородническо потекло. Долф се опитваше да се надигне, ала дом Тадеус бе седнал отгоре му и едва го удържаше.

— Кротувай — изсъска той — Без теб не можем. Расото му покриваше момчето почти изцяло.

— Деца на благородници не ни трябват — чу Долф сърдития глас на водача — Граф Ромхилд не иска трудности. Той настоява за петдесет млади и силни работници. А ние трябва да ги изберем! Хайде, момчета, хващайте ги. Долф се възпротиви със задавен глас. Той вече не можеше да вижда нищо и почти се задушаваше. Но можеше да чува. Чу, че рицарите препуснаха в тръс, а децата отново се разпищяха. Чу гласа на Леонардо, който ги предупреждаваше и съветваше да се крият. Но къде можеха да се сврат седем хиляди деца на открито поле? След това вече нищо не помнеше, защото дом Тадеус го удари по главата, от което той изпадна в безсъзнание поне за тридесет секунди. Монахът бързо го завлече в шатъра и го скри под няколко кожи. После седна отгоре и взе да се моли за нещастните деца, които щяха да по палнат в ръцете на граф фон Шарниц, да се моли поне това момче да бъде пощадено…В лагера цареше пълна бъркотия. Децата почти не разбираха какво става. Рицарите галопираха на всички страни, ловяха момчета и момичета, които им се струваха подходящи. Децата бягаха пред тях с писъци. Щом ги хванеха, те се съпротивляваха с ръце и крака. Ударните отряди се бранеха, когато ги нападнеха рицарите, но голите им оръжия отскачаха от ризниците. Най-малко шест деца бяха стъпкани от конските копита. Мнозина потърсиха прикритие в съседните гори, но нерядко ги настигаха и измъкваха за косите. Така събраха петдесетина и ги завързаха един за друг с дебели въжета. Сред тях беше Петер. И Франк…След час всичко свърши. Рицарите се изтеглиха, отвличайки петдесет и двама млади пленници. Потърсиха и високото момче с широки рамене, което бе изчезнало така внезапно, но като не го видяха повече, се задоволиха с най-хубавите момичета и най-силните момчета. По зеленял от яд, с пламнала глава, Долф изпълзя от шатъра и видя как колоната се изгубва в далечината. Той заплака.

— Ти гледай, че успяхме теб да спасим — нахока го Анселмус.

— Щяхте да се радвате, ако ме бяха взели, и мен — отряза го Долф, но монахът поклати тъмната си глава.

— Не, Рудолф ван Амстелвен, още не ти е дошло времето. Теб те чака друга участ. Долф не се замисли над значението на тези загадъчни думи. Той побягна и се опита заедно с Леонардо да въдвори ред в обърнатия с краката нагоре лагер. Хилядите деца плачеха и целите се тресяха. Със сълзи в очите събираха разпиляното си имущество, своето мизерно имущество. Нарамваха вързопите с храна и се приготвяха да продължат кръстоносния поход. Ударният отряд погреба набързо мъртвите. Някакво дете, загубило по-големия си брат, приятеля или приятелката си, ревеше от мъка. Останалите само се страхуваха набегът да не се повтори и искаха да напуснат това ужасно място, колкото може по-бързо. Долф беше във вихъра си. Тичаше напред-назад като луд исе опитваше да прецени загубите. Къде беше Франк? А Марике…? О, небеса, Марике!

— Ти да не си полудял? — извика Леонардо и го хвана за ръката.

— Марике!

— Тя е на сигурно място. Мислиш ли, че ще оставя нашата Марике да попадне в ръцете на разбойници?

— Къде е тя? Момичето се появи разтреперано от един гъсталак. Хвърли се на врата на Долф и се разхлипа.

— Мислех, че са те взели и теб. Подбираха най-силните — хълцаше тя. Като видя, че е жива и здрава, Долф изгуби търпение да я слуша.

— Да, да, всичко е наред. Дом Тадеус пак ме спаси … Той се оглеждаше — Къде е Петер? Дотича Каролус, по бузите му се лееха сълзи.

— Рудолф, Рудолф, взеха Берто! Лека-полека взе да става ясно колко голямо бе нещастието. Нямаше го Берто, Франк и Петер също. И Вилхелм, Карл, Лудвиг, Фрида… и още десетки, с чиято загуба трудно можеха да се примирят. В замяна децата бяха убили един от рицарите. Долф гледаше сломен как сваляха снаряжението на мъртвия войник по заповед на Анселмус. Николас си го присвои начаса; ризницата му беше точно по мярка и с бялата дреха върху нея той все повече заприличваше на истински кръстоносец. Овчарчето подгони децата — двамата с Анселмус отново се разбързаха. И този път малцина се възпротивиха. Долф не се канеше да продължава похода. Той стоеше като закован край пепелта от огъня и се опитваше да възприеме загубата. Да, рицарите, опитни и свикнали на суров живот, бяха направили добър избор. Само с един поглед бяха успели да отделят най-ценните деца и да ги прибавят към плячката си. Долф разбираше, че загубата на тези петдесет деца означаваше за кръстоносния поход повече от петдесет гърла, които вече не трябваше да бъдат хранени. Пречупен бе гръбнакът на войската.

Приятелят му Петер… някога крепостен, след това седмици наред свободен човек, проявил смелост, проницателност и сила, към когото Долф бе започнал да изпитва дълбоко уважение. Сега той щеше отново да стане роб и да работи до припадане. Отново щеше да усеща ударите на камшика. Но вече нямаше да може да търпи. Петер бе опитал свободата и беше показал на какво е способен като свободно момче. Ами Берто! Поне три пъти бе спасявал живота на малкия безразсъден Каролус, белезите от борбата му с глигана още личаха. Берто чинеше повече от сто други глупави деца, взети заедно. Ами Фрида, това хубаво, мило дете, което познаваше толкова много лечебни билки — ами чевръстата Мария, която готвеше така добре…

— Трябва да ги освободим — автоматично каза Долф. Леонардо се изсмя подигравателно.

— Я си го избий от главата, Рудолф. Не ни остава нищо друго освен да продължим пътя си с надеждата, че граф Ромхилд вече ще ни остави на мяра.

— Трябва да ги освободим — повтори Долф като насън.

— Къде мислиш, че са ги завели? Леонардо махна с ръка към тесния край на долината.

— В замъка, естествено — там някъде. Върху някоя висока скала, както се строят замъци. Непревзимаем и непристъпен. Остави тази гордост, Рудолф. Не можеш да освободиш децата. Не бихме успели и е цяла войска от опитни войни. Граф Ромхилд си знае работата.

— Познаваш ли го?

— Не, но мога да си го представя. Той живее в тази голяма долина край тесните пътища за Инсбрук. Очевидно някой от съгледвачите му ни е забелязал вчера, като идваме, и е предупредил господаря си. Ромхилд ще да е някакъв рицар разбойник. Който не иска да си плати, за да мине, бива изтупван като брашнен чувал. Ах, Рудолф, след четири години Петер и Франк също ще са рицари в ризници и ще задържат мирните пътници, за да им изръсват парите за из път. За какво му са, мислиш, момчетата на граф Ромхилд, а?

— За да работят — прошепна Марике.

— Естествено и за това. Крепостници и ландскнехти, те никога не стигат на тези благородници. Силни и млади юначаги, без вяра и съвест, като Петер…

— Не — каза Долф — Петер никога няма да стане разбойник, не-му е в характера. Франк също.

— Но те нямат друг избор. Ако се противят, ще ги вразумят с нажежени железа. А ако и тогава пак не искат, Ромхилд ще ги направи с една глава по-ниски.

— Затова трябва да ги освободим, всичките — упорстваше Долф.

— А как? Може би със сила! Да не искаш да поведеш цялата детска войска срещу замъка на Ромхилд? Мислех, че си по-разумен, Рудолф.

— Аз ще тръгна — извика Каролус. Долф, направо полудял, едва понасяше иронията на Леонардо.

— И защо да не тръгнем с цялата войска срещу замъка? Нали децата се канят да избиват сарацините?

— Това е друго нещо. Те мислят, че още щом се появят, турците ще се разпищят и разбягат. Ромхилд няма да избяга от тях, ами ще нареди да изсипят отгоре им дъжд от стрели и кипящо олово.

— След време замъкът му ще трябва да отстъпи пред по-силния — горчиво отбеляза Долф.

— Сигурно… и ти си съгласен да пожертваш две хиляди деца, за да спасиш петдесет? Каролус слушаше и подскачаше от възбуда. — Аз ще тръгна — извика той отново.

— Не става дума дали ще тръгнем — спокойно рече Леонардо — Става дума дали това е възможно. А ти, Каролус, знаеш не по-зле от мен, че това е невъзможно. Долф изпъна рамене.

— Въпреки това трябва да ги освободим — Франк, Берто, Петер, Фрида, всички! В това време хилядите деца се нижеха покрай тях на юг. Начело вървеше Николас, съпровождан от Анселмус. Долф не ги забелязваше. Той бе забил поглед в земята и размишляваше. Затова не видя колко внимателно го наблюдава Леонардо.

— Марике — тихо каза студентът — Пак се почва. Някаква мисъл е влязла в главата на Рудолф ван Амстелвен и дяволът не може да му я избие. Ей, Рудолф, я се събуди!

— Трябва да ги освободим — държеше на своето момчето. И Рудолф има право — енергично се намеси Каролус. Берто и Фрида, и Петер също искат да видят Ерусалим. Обещали сме им го! Не може да останат тук, те са с нас.

— Но, деца, мислете с главите си — отчаяно извика Леонардо — Ако поведем цялата войска срещу замъка, седем хиляди деца няма да видят Ерусалим.

— Не седем хиляди — измърмори Долф. Седемнадесет.

— Какво?

— Седемнадесет. Число, което на нищо не се дели, едно просто число. Ромхилд и неговите хора все пак ще могат да преброят до седемнадесет, нали?

— Какво значи просто число?

— Тихо — каза Долф. Оставете ме на спокойствие, първо трябва да обмисля всичко. В моята епоха… в моята страна, искам да кажа, имаме такава поговорка: който не е силен, трябва да е хитър. Ние сме слаби — а аз мразя войната и кръвопролитието. Но имам един план. Един фантастичен и опасен план. Затова трябва да помисля още малко.

— Аз ще участвам — викна Каролус, без да се замисли.

— Как смяташ да ги измъкнеш от замъка, Рудолф?

— Още не зная точно как. Хайде да вървим. Веднага щом планът ми е готов, ще ти го разкажа. Те се затътриха в опашката на детската войска, която се нижеше тихо и бързо през долината. Вече не бе студено, макар че въздухът беше непрогледен. Долф вдигна поглед към небето и се помоли за слънце. Дъждът не влизаше в плана му. След няколко часа на хоризонта се появи замъкът на Ромхилд фон Шарниц. Както бе предрекъл Леонардо, това беше непревземаема крепост, построена върху отвесна скала, в която се влизаше единствено откъм задната страна, където скалата се свързваше с издигащите се стръмно нагоре гори. Децата хвърляха плахи погледи към твърдината и ускоряваха крачка, въпреки че се движеха от другата страна на широката долина.

— Не изглежда гостоприемен, а? — небрежно подхвърли Леонардо. Сигурно, ги бяха видели от кулите, безкрайната върволица от деца, широка много метри и дълга километри. Какво трябваше да направят, ако ненадейно се спуснеха с тропот десет, двадесет ездачи, за да откраднат още деца? Нищо не можеха да сторят… Колкото по-бързо отминеха, толкова по-добре. Много деца започнаха да подтичват от страх. Анселмус ликуваше. Долф разглеждаше крепостта отдалеч и му се искаше да има бинокъл. Как ли изглеждаше планът на една такава твърдина? Как ли можеше да се проникне в един романски замък, построен специално така, че да устои на няколкомесечна обсада и разположен така, че да не може да бъде щурмуван нито пък превзет със сила? Каролус! Той не можеше да не знае. Малкият крал сигурно познаваше всяко ъгълче от тези замъци. Долф начаса тръгна да търси малкия си приятел, който вървеше някъде в средата на колоната. Откри го, хванат за ръка с Хилде. Лъкът и колчанът на гърба му, изглеждаха смешно дребни. А той имаше тъжен вид, защото му липсваше приятелят Берто. Марике беше изтичала след Долф и сега ситнеше любопитно зад гърба му, като от време на време хвърляше по един поглед през рамо към крепостта от другата страна на долината.

— Каролус, трябва да говоря с теб.

— Измисли ли нещо? — радостно попита малкият крал. Той веднага пусна Хилде — Какво е то? Какво ще правим?

— Марике, я си поговорете с Хилде. С Каролус имаме да си кажем някои неща. Марике се нацупи.

— Ако ще има бой, искам и аз.

— Няма да се бием, лудетино — засмя се Долф — Ще направим заговор и ще го държим в пълна тайна.

— Заговор! — очите на Каролус блеснаха от възторг. Срещу графа ли?

— Тихо. Долф извади малкия крал от редицата и двамата седнаха в края на пътя. Докато децата минаваха край тях, той каза:

— Слушай, измислих как да изведем пленниците от замъка. Тази нощ — или по-добре утре рано сутринта.

— И как?

По-тихо… никой не трябва да разбере. С хитрост. Каролус кимна енергично.

— И аз ще участвам. Какво си наумил? Долф заразказва. Той говори близо половин час без прекъсване и направо запали Каролус.

— Ама как си го измислил? — извика той, когато Долф най-сетне млъкна — А аз сигурно трябва да набавя материалите?

— Точно така. Кажи какво трябва. Каролус започна да брои на пръсти.

— Седемнадесет рога, седемнадесет панделки за коса и полички от трева, птичи пера, масло и дървени въглища — и седемнадесет чифта обувки с косъма навън. Роговете ги имаме, най-често ги запазваме, за да ги издълбаем, от тях стават чудесни стакани.

— Кажи на момичетата да оплетат другите неща, но не им разправяй за какво са. Само им спомени, че пак си измислил нещо ново — рече Долф.

— Но защо трябва да сме точно седемнадесет? — попита Каролус. Долф се смути. Такова нещо човек можеше да обясни на Леонардо, но не и на малкия крал, за когото аритметическите прогресии бяха някакъв таен език.

— Това ще произведе най-голямо впечатление, ако предположим, че разбойниците ще си направят труд да ни преброят. Седемнадесет е магическо число.

— Дяволското число е тринадесет — каза Каролус.

— Да. Но с толкова малко хора е твърде опасно. Седемнадесет е също такова тайнствено число. Повярвай ми.

— А в замъка на Шарниц знаят ли това?

— Капланът им няма начин да не го знае.

— Добре. Докато говореше, на Долф пак му хрумна нещо. Той бръкна в джоба си и напипа скъпоценната кутийка с кибрит, който бе пазил като очите си през всичките тия седмици.

— Птичи тор — каза той полугласно.

— Какво?

— От оня, белия, изсъхнал птичи тор. Ще го намерите на всеки камък… Днес на обяд ще го събера. И сухи дървени въглища. Ти, Каролус, ще имаш грижата за останалата част от маскировката и ще подбереш петнадесет силни момчета, които не са много страхливи. Ще ги попиташ готови ли са да ни помогнат да изведем приятелите им от замъка. Те имат право да откажат, тъй като не е редно да премълчим, че в тази работа има риск за живота им. Но трябва да си мълчат, дори и да не се решат.

— Познавам поне трийсет, които ще се включат на драго сърце.

— Петнадесет стигат. С нас двамата стават седемнадесет. Нито един повече или по-малко.

— Прилича на карнавал — ухили се Каролус.

— Това не е шега, мило момче. Работата ще стане повече от сериозна и ние всичките може да загубим живота си.

— Да не мислиш, че съм страхливец — избухна Каролус.

— Естествено, че не. Ти си най-смелият малък крал, когото съм срещал. Но сега трябва да разбера устройството на замъка. Оттук се вижда, че по стръмната скала, върху която се намира, не можем да се покатерим. Как мислиш, какво има от задната страна на крепостта, където започва склонът?

— Пропаст — каза Каролус без колебание.

— С подвижен мост ли?

— Да, видях го; — Каролус имаше око на ловец — много по-набито, отколкото на Долф, освен това момчето знаеше какво да гледа по външната страна на замъка.

— Значи, единственият път е през подвижния мост отзад, прехвърлен през дълбока пропаст — замислено промърмори Долф — Това означава, че можем да нападнем едва когато спуснат моста. По кое време става това сутрин, как мислиш?

— Рано, малко след изгрев. Но ще има стражи. Сигурно двама.

— Добре. Какво идва след моста?

— Портата, естествено. Голяма тежка порта, която не можем да разбием.

— Няма да ни е нужно. Портата сама ще се отвори пред нас, можеш да бъдеш сигурен — обеща Долф с по-голяма самоувереност, отколкото изпитваше — Какво има след портата? Тунел ли?

— Не зная. Може да има сводест тунел накрая с втора порта или падаща желязна решетка. Но я вдигат, когато е отворена външната порта — и когато не подозират опасност.

— Затова трябва да внимаваме никой освен нас седемнадесетте да не разбере нещо за плана ни. Какво идва след портите?

— Вътрешният двор. Ама, Рудолф, ти никога ли не си виждал замък отвътре?

— Виждал съм, но там, откъдето съм аз, няма стометрови скали, за да си строят крепостите по тях. Там има само равнини и блата. Когато при нас издигат замък, заобикалят го с дебели стени, а наоколо изравят ров.

— На Ромхилд не му трябват допълнителни стени, скалата му е напълно достатъчна като преграда.

— Вътрешен двор, казваш — измърмори Долф — Доста голям, надявам се, заобиколен със сгради. Жилищната част срещу портата ли се намира? Каролус сложи ръка над очите и се взря в замъка в далечината.

— Да, преброих четиринадесет прозореца, които гледат към долината. Това трябва да е жилищната част. Отляво и отдясно са пристройките. И параклис, камбанарията се вижда добре. Ако застанеш с гръб към гората, отляво на входа за замъка се намират оборите и хранилищата, а отдясно — параклисът и оръжейниците…

— Къде, мислиш, са затворили приятелите ни?

— Естествено, че са ги заключили в пристройките, в пивоварницата, може би, или в някой празен обор. Със сигурност не са при конете. Рицарите-разбойници много държат на конете си и не пускат при тях пленници.

— Колко деца откраднаха тази сутрин?

— Никой не ги е броил, аз също не обърнах внимание. Николас ни напъха обратно в шатъра, но аз останах навън и стрелях по ездачите. Улучих едни в окото, той падна от коня и децата го пребиха. Тогава Анселмус ме дръпна вътре, страшно го беше яд на мен. Еверард казва, че са били повече от петдесет.

— Да, и аз си мислех така. Помоли Еверард тази нощ да дойде с нас.

— Непременно. Долф се огледа.

— За какво ли са му децата на Ромхилд? Нали цялата долина е негово владение. Дали е богат? Каролус вещо кимна с глава.

— Да. Щом живее тук и всички пътници плащат пътен данък, трябва да е натрупал някое и друго съкровище. Но земите му не раждат много и зиме той гладува.

— Откъде знаеш? Каролус посочи широката долина и заобикалящите я гигантски планини.

— Голяма част от земите са угари. А сутринта разгледа ли добре ездачите, Рудолф? Няколко бяха сипаничави.

— Какви бяха?

— В долината трябва да е върлувала неотдавна сипаница. Ей, какво се уплаши? Че то е толкова често… От бабаитите, дето нападнаха стана, май че шестима имаха белези. Долф се замисли. Но не разбра защо това бе така важно за Каролус.

— Какво общо има отвличането със сипаницата?

— Не виждаш ли? Полята не за засети, пътят се поддържа зле. Колибите оттатък изглеждат необитаеми. Всичко това е последствие от болестта. Може би граф Ромхилд е загубил половината от крепостните си. Има остра нужда от нови работници. — Аха…„Какво става, когато човек се зарази от едра шарка? помисли си Долф — Разболява се тежко, умира или оздравява. Оживелите остават с белези за цял живот, както някои от Ромхилдовите ландскнехти. Какво ли им се е привиждало на тези хора, когато ги е тресяло? Мъчения, страшилища, адът? Сигурно са изживели истински ужас!“

— Ще се погрижим виденията да възкръснат пред очите им — ядно се врече Долф — Тръпки ще ги побият от нас. На работа, Каролус. В това време се бяха изнизали и последните деца. Дом Тадеус, който вървеше почти най-накрая, мина край тях и ги изгледа учудено.

— Да не сте се наранили — попита той. Двете момчета скочиха на крака. Нищо няма. Малко бяхме поседнали да си починем и поприказваме — обясни Долф. На дом Тадеус му се стори подозрително, че двете най-енергични деца са седнали да почиват без време.

— Ама да не сте болни?

— Благословете ни, дом Тадеус — неочаквано рече Каролус — Ще ни е нужно. Монахът ги благослови, но преди да успее да ги попита каквото и да било, те избягаха напред. Той ги проследи с поглед, клатейки глава. „Тези двамата са намислили нещо. И няма да се учудя, ако е във връзка с таз сутрешното отвличане. Но защо не ми се доверяват?“ Той се натъжи, задето го пренебрегваха. За да увеличат колкото е възможно повече разстоянието между детската войска и застрашителния замък, предводителите бяха решили да не правят обедна почивка. Но към четири часа много деца започнаха да се оплакват, че са уморени. Някои вече не можеха да вървят и темпото спадна. Децата се влачеха едно друго. Надигнаха се гласове, които молеха за почивка и храна. Най-накрая трябваше да спрат и да подирят място за стана. Долф не се занимаваше с никого, ами тръгна да търси Каролус.

— Всичко ли намери?

— Да, и роговете, и поличките, и обувките. Увих ги в мантията си и ги скрих зад няколко храста, ей там.

— Добре. А какво става с момчетата?

— В пълна готовност са. Петнадесет, добре въоръжени и способни на всичко.

— Гледай да се измъкнете от стана незабелязано и ме чакай сред храстите. Аз имам още малко работа. Остават ни три часа слънчева светлина, но никой не трябва да ни види, че тръгваме. Знаят ли момчетата какво се иска от тях? Не са ли уморени?

— Да не са малки — кипна Каролус.

— Тогава доскоро. Долф тръгна да търси Леонардо, който хранеше магаренцето си.

— Чуй, приятелю. Довечера имам да свърша няколко неотложни неща. Оставям Марике в твоите ръце. Пази я добре и гледай да не тръгне след мен. А… ех… ако не се върна повече, ще се погрижиш ли за нея, Леонардо?

— Какво си намислил да правиш, Рудолф?

— Не мога да ти кажа. Обещай ми… Студентът се изсмя подигравателно.

— Да не те видим след някое време да се връщаш с петдесет откраднати деца? — тихичко попита той. Долф се изчерви.

— Шшт… откъде пък ти дойде това наум?

— О, бъди спокоен, нищо не зная. Разбирам, че искаш да държиш плана си в тайна — аз мога да мълча. Но те познавам, Рудолф. Щом ти влезе нещо в главата, то трябва да стане, пък ако ще и светът да се обърне. Долф въздъхна и плахо погледна приятеля си, които му кимна сърдечно с глава.

— Върви в мир, Рудолф, и прави това, което чувстваш, че трябва да правиш. Няма да ти предлагам да те придружа.

— Не — развълнувано промълви Долф — Нали все някой трябва да остане при децата и да ги пази…

— Тази нощ ще се моля за теб — сериозно обеща Леонардо, изведнъж без обичайната за него насмешка. Те се прегърнаха. Долф не посмя да се сбогува с Марике.

Той се измъкна от лагера, докато наоколо усилено готвеха. Носеше два вързопа. Единият с твърди питки, другият с нещата, които смяташе, че ще му трябват при нападението на замъка Шарниц. Като пристигна в горичката, Долф завари Каролус с петнадесет добре въоръжени и натоварени момчета. Той им каза тихо:

— Още тази вечер ни предстои дълъг път, време за почивка едва ли ще имаме. В никакъв случай не бива да ни видят, а пък след три часа се стъмва. Щом стигнем замъка, ще го заобиколим и ще се приближим изотзад, през гората. Там ще се скрием и ще изчакаме сутринта, като се приготвим за нападението. Момчета, начинанието е рисковано и който го е страх още може да се откаже. Ще подирим друг на негово място. Подробностите ще обсъдим по пътя. Готови ли сте на такъв риск?

— Готови сме — рече едно от момчетата — Най-добрите ни приятели са пленени в замъка — не можем да ги изоставим. Това беше Валтер, много способен ловец. Обади се и Матиас, един от рибарите.

— Готови сме на всичко, Рудолф, ако с това можем да спасим Петер.

Долф беше развълнуван. Колко предани бяха тези деца! Само преди няколко дни те се бяха опълчили в негова защита. Сега отново изразяваха готовност да го последват, през поля и гори, защото приятелите им бяха в опасност. Кой е казал, че в тринадесети век смелостта и рицарството се срещали само сред благородниците?

— Да тръгваме тогава. Те потеглиха мълчаливо към мястото, където на обяд Долф говори с Каролус. Наистина, никой от тях не изглеждаше уплашен. Те вървяха вече седмици наред, бяха устояли на лишения и спали под открито небе, преборили се бяха с диви животни и прегазили гърмящи реки, десетки пъти бяха рискували живота си. Калили ги бяха вятърът и дъждът, и студените нощи, жарещото слънце и ароматът на свободата. До един бяха станали вече мъже. Каролус ги бе подбрал с вещина. Малкият крал вървеше най-отпред, истински генерал, предвождащ войската си. В края на колоната беше Долф, който често се обръщаше назад, за да види дали не ги следят. За пръв път той бе изтръпнал от ужас преди няколко седмици, когато се спомена за прехода през Алпите. Оттогава смяташе, че това е невъзможно начинание. Нощем сънуваше глутници от вълци, мечки, пропасти, снежни върхове, каменни лавини и бедствия… Но не и това, което се случи тази сутрин — бруталното отвличане на деца и непреодолимата нужда да изведе приятелите си от един непревземаем замък.

12. НАПАДЕНИЕ НА ДЕМОНИ

Висок и черен се издигаше замъкът на Шарниц над мрачната долина. Желанието на Долф се бе сбъднало — не валеше. Нещо повече — въздухът сякаш бе станал по-прозрачен. В долината цареше пълно спокойствие. В бедняшките колиби на селяните и крепостните под скалата, върху която бе построен замъкът, нищо не трепваше. По бойниците на крепостта сновяха стражи. Два прозореца светеха. Може би там граф Ромхилд пируваше в рицарската зала със семейството си? Групичката се промъкваше в индийска нишка все по-близо и по-близо. Момчетата използваха всяка възможност за прикритие. Храсталаци, каменни блокове, малки възвишения… Трябваше да пресекат някаква рекичка и след като потърсиха малко, намериха тесен дървен мост. Ниско наведени, те притичаха на другата страна. Оттам започваше широка пътека с коловози, която водеше нагоре по склона към гората. Каролус сметна, че е по-добре да не тръгват по този път. Предполагаха, че след множество завои той ще ги изведе до задната страна на замъка. Не искаха да рискуват някой да се изпречи насреща им. Тръгнаха да пресичат наклонените поля на разстояние един от друг, с надеждата да не се забелязват в тъмното. Изкачваха се все по-нависоко и по-нависоко. Ето че стигнаха началото на гората. Ала пред гъстия мрак в леса, пред нощните звуци, които се надигаха оттам, момчетата се поспряха. Вдясно от тях, върху фона на малко по-светлото небе се открояваше гарваново-черната маса на замъка, издигаш се все още далеч над главите им. Проблясък от запалена факла, след това само тишина, зловещо спокойствие, черна нощ. Крясък на сова. Шумолене сред клоните. Животинче, което скочи пред тях, но не можаха да го познаят в тъмнината. Изобщо тръпки да те побият. Долф събра момчетата около себе си.

— Сега не се отделяйте един от друг — прошепна той. Хванете се за ръка, за да не се загубим. Часът е около единадесет, утре сутринта в пет трябва да сме готови за нападението. Имаме предостатъчно време да се изкачим до горе, да си поотпочинем и да се приготвим. Да тръгваме.

След двойно по-дългия път, изминат през деня, катеренето през стръмната гора, чиято земя бе осеяна със скални отломъци, не беше дреболия. Но момчетата бяха тренирани, а фантастичното приключение, което Долф им бе подготвил, ги примамваше. Те и не вярваха, че наистина се излагат на опасност. Няма досега се беше проваляло нещо, с което се бе заловил Рудолф ван Амстелвен? Който не му гласуваше доверие, беше страхливец или глупак. Е, такива не бяха! Те се катереха. Луната проби облаците и огря гората, така пътят стана по-лек. Не можеха да използват запалени трески или малки факли. — Ами ако насреща ни излезе мечка? — прошепна Матнас в ухото на Долф.

— Мечките са дневни животни. Само вълците ловуват нощем, но не биха нападнали току-така цяла дружина въоръжени момчета. Те са хитри и ги е страх от хората — отвърна Долф, без да знае дали всичко, което твърдеше, бе вярно. Но малко успокоение не бе излишно и на него самия. Най-сетне те се изравниха със замъка, но отново попаднаха на коловоза, който явно често се използваше. Не тръгнаха по него, а по най-късия път право нагоре, докато стигнаха до едно плато, откъдето се откриваше поглед надолу към черната маса на замъка.

— Тук ще си починем — реши Долф — Преди изгрев слънце трябва да се спуснем непосредствено до подвижния мост. Скриха багажа си сред храстите, пропълзяха сред треви, папрати и цветя и затвориха очи. Ох, че изморени бяха. Трима останаха на пост и трябваше да бъдат сменени след един час. Долф щеше да пази последен, защото имаше да свърши още нещо по това време. Той спеше дълбоко. Оставил бе настрана всички грижи. През деня беше обмислил плана си стотици пъти, огледал го бе от всички страни — трябваше да успее. Ако не сполучеше, това щеше да е смъртта им. Друга възможност нямаше, защо беше нужно тогава да се тревожи? Детската войска бе останала под закрилата на Леонардо. Ако Долф загинеше, студентът щеше да заеме мястото му, без да са споменали дори дума за това. Каролус го разтърси от сън.

— Време е — прошепна той и се прозя. Луната се бе скрила и беше тъмно като в рог. Долф се помъчи да види нещо, но успя да различи единствено силуетите на стражите, които будеха смяната си. Той пропълзя предпазливо до едно място, откъдето можеше да наблюдава замъка, без да бъде забелязан. Гората около него живееше, шумолеше и съскаше, но тези шумове вече не го плашеха. След време, което му се стори цяла вечност, въздухът на изток взе да просветлява. Тогава Долф се разбърза. От вързопа, който носеше, извади две копанки, парче от въже, напоено с течна мазнина, няколко къса дървени въглища и две шепи сух птичи тор, събиран през целия ден.

Той стри курешките и дървените въглища в копанка-та и добре разбърка праха. От джоба му се появи скъпоценната и грижливо пазена кутийка кибрит. Тя бе почти пълна. Почти бе забравил формулата на барута. Седемдесет и пет части селитра, петнадесет части въглища и десет — сяра, или пък обратно? Единственото, което знаеше със сигурност, бе, че барут се прави от селитра, дървени въглища и сяра. Белите курешки сигурно съдържаха немалко количество селитра, в главичките на кибритените клечки имаше сяра, а дървени въглища никога не липсваха в детската войска. Може би щеше да се получи. А ако не успееше да взриви бомбата, то при всички случаи щеше да има пушек и смрад — това също щеше да предизвика добър ефект. Близо половин час Долф работи, докато наоколо му ставаше вее по-светло. Той смеси ситно стритите кибритени главички с дървените въглища и курешките, сложи всичко в едната копанка, покри го с другата и завърза двете части. Между тях прекара фитил. Когато всичко бе наред, си помисли: „Дали да е непременно бомба?“ и я скри в храстите. За пази си кутийката и две клечки.

— Ставайте, момчета. Време е. Краткият сън се бе отразил добре на всички. Те се бяха схванали и зъзнеха, но мисълта за започващото голямо приключение раздвижи кръвта им.

Вързопите се разтвориха и бяха извадени нещата, необходими за нападението. Седемнадесет панделки за коса, а в средата на всяка от тях бе закрепен по един рог. Момчетата се съблякоха и скриха дрехите си в храстите. После навлякоха по една поличка от трева. Те зъзнеха на студения утринен въздух, на някои им тракаха зъбите, но не биваше да обръщат внимание на това. Скоро щеше да им стане достатъчно горещо! Вързаха си панделките на главите, а роговете стърчаха заплашително. Боядисаха си лицата гарваново-черни със смес от дървени въглища и мас, като не засегнаха очите и кръга около тях. На всичко отгоре забодоха пера в разрошените си коси. Долф огледа критично седемте кръстоски между Черен Петър и индиански вожд. Дойде ред и на последната част от приготовленията — боядисването на телата. Първоначално Долф смяташе да се почернят изцяло, но сега му хрумна нещо по-добро, още по-тайнствено. С ръце, пълни с чернилка, той изтегли дълги ивици по гърдите и гърба на момчетата, а след това и по голите им ръце и крака. Те все още трепереха, но междувременно бе станало достатъчно светло, за да могат да се огледат един друг добре. Като ги видеше така, човек наистина можеше страх да го хване — седемнадесет раирани дявола с рогати глави, космати ходила и проблясващи зъби.

Долф кимна с глава, извади бомбата си и махна с ръка на момчетата да го последват. Те се спуснаха надолу, докато се изравниха със задната страна на замъка и можеха да виждат добре пропастта, която го делеше от планината. Мостът бе още вдигнат. Между стръмната гора и бездната имаше равно голо място, широко стотина метра, така че не бе възможно човек да приближи незабелязан крепостта от тази страна. В началото на това пространство децата спряха и потънаха сред храстите. Долф се завлече по корем малко по-напред, надявайки се да не го видят от кулите. Сложи бомбата пред себе си, разви фитила и от ново изпълзя назад в прикритието на растенията.

— Слушайте — прошепна той — Ей сега ще запаля фитила. Да не се уплашите, като чуете след малко силен трясък. Може би ще видите пушек и ще засмърди — но това само изглежда страшно. Минете направо отгоре, нищо няма да ви стане. Разбрано? Момчетата кимнаха, макар че всъщност разбираха твърде малко. Но щом като Рудолф казваше така, значи беше вярно. Те напрегнато се взираха (и трепереха) във вдигнатия мост и затворената тежка порта. Жадуваха за дела и Долф се надяваше, че няма да чакат дълго.

След малко зад стените се чу конски тропот, викове, гръмък смях. После скърцането на падащия мост, който се намести в леглото си с трясък. Портата се отвори наполовина. Излязоха двама мъже и се заоглеждаха. Те извикаха нещо навътре, отдръпнаха се и тогава седем ездачи напуснаха вътрешния двор и се спуснаха по пътеката, която водеше към долината. „Отиват да пазят при входа на клисурата, за да ловят нищо неподозиращите пътници“ — помисли си Долф. Мостът остана спуснат, а портата не бе затворена, така че да могат да влизат и излизат хора пеша. Появиха се няколко жени, които поговориха малко със стражите, и отново се скриха. Двамата войни се изправиха от двете страни на портата, опрени на алебардите си, и се приготвиха да скучаят няколко часа. Животът в замъка на Шарниц бе започнал. Ако чакаха още, напрежението щеше да нарасне прекомерно и седемнадесетте дявола вероятно нямаше да произведат необходимия ефект. Долф чу, че момчетата се молеха. Той драсна една клечка кибрит и запали фитила.

— Готови! — изсъска той — След няколко секунди ще гръмнем и веднага трябва да скочим. Не се изненадвайте от нищо. Ще прилича на магия, но нали това е целта. Той погледна към фитила, който гореше добре. Пламъчето пълзеше бавно по скалистата земя към барута. Дали щеше да се получи? Долф притисна устата си с гърба на ръката и нададе смразяващи кръвта звуци, каквито бе чул от индианците в приключенските филми.

— УУУУУУДвамата стражи на моста се сепнаха и впиха поглед в началото на гората. Момчетата затаиха дъх. Пламъчето бе стигнало копанката…

— Уууууу… — звучеше зловещият вой от храстите. Стражите се спогледаха, впериха подозрителен поглед в гората и…

— Буммм!! Получи се! Надигна се отвратителен гъст пушек, замириса ужасно. Изумените момчета загубиха и ума, и дума, но Долф изкрещя:

— След мен …И те се стрелнаха напред, направо през пушека. Ето каква картина се разкри пред очите на уплашените стражи. Първо се бе появил ужасяващ шум, после изведнъж страхотен гръм. Над откритото място се извиха облаци дим. От него излезе един дявол, още един и още много дяволи. Те бяха малки, черни и рогати, и на ивици. Скърцаха със зъби, крещяха и приближаваха ужасно бързо. Сковани от уплаха, стражите проумяха чак след време, че дяволите настъпваха по моста право към тях. Бяха дошли демони да ги завлекат в ада! Ландскнехтите се разпищяха, обърнаха се, отвориха по-широко портата и се втурнаха във вътрешния двор.

— Пресвета Богородице, спаси ни! След тях на площада се изсипаха седемнадесет дявола, ужасяващи окото. Най-предният и най-високият, със страшен бял рог на главата, размахваше лъскав нож. Всичките крещяха, викаха, ревяха. Мъжете, жените и децата, които се намираха във вътрешния двор, също се разпищяха. Те пуснаха всичко — ведра, купи, седла, ремъци и се разтърчаха във всички посоки, следвани от крещящите демони. Една жена падна на колене и бе стъпкана от три дявола. Един брадат войн, след когото бягаше най-големият демон, изведнъж се извърна и посегна към меча си, но страшният преследвач скочи върху му и заби лъскавия си нож в голата му ръка, така че мъжът изпищя и падна възнак. В същия момент дяволът вече седеше върху гърдите му.

— Милост, милост… спаси ни! Един космат крак докосна ухото на война и той прималя от страх.

— Къде са пленниците? — извика демонът в лицето му. Трябват ни петдесетте свещени деца. Искаме да изпием невинната им кръв. После той скочи на крака и задърпа падналия за ризницата.

— Ставай, заведи ме при свещените деца. Бързо, че иначе ще те хвърля в най-дълбокия казан на пъкъла, проклети грешнико!

Мъжът се опитваше да се отскубне от ръцете на мъчителя си на четири крака. В това време на площада бе настанал пълен хаос. Дяволите възсядаха пищящи мъже, жени и деца, щипеха ги и натискаха с малките си, черни ръце. Те почти не мислеха да се съпротивляват. В жилищната част на замъка се отвориха няколко прозореца. Оттам се подадоха изплашени бледи лица и бързо се отдръпнаха. Графът на Шарниц се появи в дървената галерия, която минаваше покрай първия етаж.

— Децата, свещените деца ни трябват! — крещеше Долф. Викът му бе подет от останалите дяволи, които търчаха из двора като бесни, подбрали пред себе си свободни и крепостни.

— Дайте им децата — прогърмя гласът на графа, който наблюдаваше с ужас как още малко и замъкът му щеше да бъде плячкосан от силите на ада. Впрочем той можеше да си представи съвсем живо, че дяволите ще предпочетат да се заситят с кръвта на невинни дечица, отколкото с грешници като него. В краката на Долф тупна един сребърен кръст. Той го ритна, тъй като напълно бе влязъл в ролята си. Войнът побягна към страничното крило на замъка, като размахваше здравата си ръка и оставяше след себе си кървава диря. От бойниците засвистяха надолу стрели, докато от галерията се провикна същият гръмък глас:

— Спрете, глупаци! Една стрела улучи някаква жена в рамото. Няколко души потърсиха спасение в параклиса, където дяволите не ги последваха. По земята имаше петна от кръв, тъй като демоните мушкаха ножовете и острите си камъни, където сварят, за да всеят колкото е възможно по-голям страх.

Долф се втурна след ландскнехта, танцувайки и крещейки като подивял бушмен.

— Дайте им децата, бързо! — отново прогърмя гласът от галерията. Една двойна врата се отвори с трясък и ето че се появиха те, откраднатите деца. Всичките петдесет и две. Щом зърнаха дяволите, дошли да ги вземат, те веднага изпаднаха в паника и запищяха и закрещяха не по-слабо от обитателите на замъка. Долф бързо излезе напред и изръмжа на Франк:

— Я се укротете. Ние сме. Едва тогава малкият кожар позна приятеля си. Каролус дръпна Берто за ръката.

— Тръгвай… това е само хитрост. Въпреки това на децата им трябваше доста време, докато разберат, че демоните не бяха истински, и престанат да се съпротивляват.

Дяволите наложиха волята си. Те обградиха пленниците и ги подкараха — през портата, през моста, в гората. Изпратени от втренчените погледи на успокоените, но все още треперещи жители на замъка. Демоните оставиха невъобразима бъркотия върху неравните камъни на вътрешния двор. Счупен нож, кървави дири, фазанови пера и всевъзможни неща, които слугите бяха изтървали в първия момент от уплаха: счупени купи и стомни, стъпкан хляб, една въргаляща се обувка…Петдесет и двата малки роби бяха вкарани набързо в гората, колкото е възможно по-далеч от крепостта. Дяволите извадиха скритите си дрехи, без да спират. Вече не им бе студено, потта се стичаше по нарисуваните им тела на струйки. Няколко освободени деца все още не бяха разбрали, че отвличането им бе в действителност една колосална шега, и вървяха, хленчейки и молейки се пред демоните. Франк притичваше от един към друг да ги успокоява, ала видът на рогатите дяволи беше толкова ужасяващ, та децата почти не смееха да повярват, че това са техните приятели. Извън себе си от щастие, Каролус ситнеше до големия си приятел Берто.

— Двамата с Рудолф го измислихме, а аз набавих маскарадните костюми. Не се ли радваш, Берто? Дали не се радваха тези петдесет и две освободени деца! Те прегръщаха нацапаните си спасители и искаха веднага да тръгнат след детската войска, но Долф имаше възражения.

— Тази нощ и без друго ще ги настигнем. Засега трябва да се скрием в горите. Никой не бива да ни види. Нека Ромхилд и неговата шайка си мислят, че сме отвели децата направо в ада. Ако ни видят да минаваме през долината, веднага ще разберат, че са били измамени, и тогава лошо ни се пише. И така децата не се показваха, засищаха глада си с горски плодове и с питките, които бяха донесли спасителите. Едва когато се смрачи, те се решиха да се спуснат надолу. Към сутринта стигнаха мястото, където бе разположен станът на детската войска предната вечер. Там се изтеглиха в гората, за да поспят няколко часа. Вече се бяха отдалечили отново на десетина километра от замъка, затова се престрашиха да тръгнат още по обяд с надеждата да настигнат основните сили, преди да е паднала вечерта и да са стигнали края на долината. Дяволите бяха съблекли маскарадните си костюми и облекли собствените си дрехи, ала не беше лесно да изтрият мазната чернилка от телата си. Те се търкаха с цели шепи суха трева и мъх, но продължаваха да имат вид на коминочистачи. Питките бяха свършили. Утолиха жаждата си в едно поточе и пак се спуснаха напред след огромните маси на детската войска. Късно вечерта най-сетне съзряха в далечината лумналите огньове. Войската стануваше в полите на отново стръмно издигащи се планини: последният дял от могъщия масив на Карвендел. Влачейки се от умора, почернели от мръсотия и прах, те влязоха в лагера. Каролус, който едва се държеше на краката си, се запъти направо към шатъра, изтръгна парче месо от ръцете на дом Анселмус, влезе вътре, препъвайки се, и както ядеше, заспа. Без да каже нито дума. Хилде, която го бе търсила напразно два дена, избухна в сълзи от облекчение. Тя избърса лицето му с мокър парцал — той дори не го усети. Фрида се хвърли разхълцана на врата на приятелките си и помоли да и дадат ядене. Берто, Вилхелм и Карл се свлякоха при първия огън, който достигнаха, и умолително протегнаха ръце към шиша. Всички бяха премалели от глад. Завръщането на откраднатите деца предизвика огромно вълнение в стана, но никой не получи отговор на нито един въпрос. Спасители и спасени не можеха да си кажат името. Искаха само да хапнат нещо и да спят, да спят! Долф, Петер и Франк чуха рева на магарето. Те откриха огъня на Марике и Леонардо, хвърлиха се на земята, поискаха вода и от бързане си опариха устите с горещата супа. Марике хвана черната ръка на Долф и я целуна, полудяла от радост. Леонардо мълчеше. Той прегърна Петер и Франк, после погледна учудено Рудолф ван Амстелвен, който си събуваше обувките от заешка кожа. Най-накрая студентът си възвърна гласа.

— Значи, все пак успяхте…Иначе толкова ироничният му глас бе спаднал от удивление. Долф нямаше сили да разкаже как бе минало всичко. Както беше мръсен, той мушна якето си под главата и заспа. Сякаш някъде отдалеч чу думите на Леонардо:

— Вече те мислехме за изчезнал… — и нищо повече не помнеше. Присъни му се майка му, банята вкъщи, разваленият душ, който пускаше само студена вода, колкото и да въртиш крана за топлата…Защото изведнъж рукна дъжд като из ведро.

13. ПОХОДЪТ ПРЕЗ АЛПИТЕ

Детската войска вървеше през Карвенделския масив в дълга, дълга редица. По тесни пътеки, по пътища, които едва ли заслужаваха това име, покрай луди планински потоци, през скали и пукнатини, през гъсти гори, трънливи храсталаци, каменисти възвишения и остри скални отломъци. Те се изкачваха. Ставаше все по-студено и по-студено. Нищо не им бе спестено. И през цялото време валеше. Скалите плачеха. Отвсякъде се чуваше как ромоли, кипи, гурка се вода. На равното краката им затъваха до глезените в кал.

Вързопите със сушена храна на гърбовете им попиваха влагата и тежаха като олово. Обувките от зле ощавена кожа лепнеха по надутите им крака. Те воняха, жулеха си пръстите на краката до кръв. Кал покриваше ръцете им, дрехите, косите. Стрелите се огъваха в колчаните. Конопените въжета се свиваха и впиваха в месото им. За да заситят глада си, още по пътя те похапваха от твърдите като камък питки, защото почти не можеше да се намерят сухи дърва, за да накладат огньове. А когато все пак трябваше да запалят огън за през нощта, отсичаха първо дебели дървета, чиято смолиста вътрешност сигурно щеше да гори добре. Но от съчките капеше вода, тревата, която им бе нужна, за да запалят огъня, не поемаше пламъка. Искрите от кремъците им гаснеха в непрестанно леещия се дъжд.

Да накладеш огън и да го поддържаш стана майсторство, за което се изискваха изобретателност и лека ръка. Каролус измисляше всевъзможни небивалици, за да опази малките си поданици от многодневната депресия. Но в тази планина нямаше жилава тръстика, за да изплетат стрехи. Нямаше и върбови клони, за да си направят заслони срещу вятъра. Треперещи, мокри до кости и уморени, щастливците допълзяваха до някоя пещера или пукнатина или пък се опитваха да намерят защитено място за спане под капещите дървета. Ала повечето бяха изложени на ледените дъждовни капки, на режещия вятър, на всепроникващия студ. Краката им се пързаляха по разкаляните кози пътеки и хлъзгавите скали. Не минаваше и час, без някое дете да загине — да падне в пропастта, да си счупи врата, да се удави или да бъде улучено от падащи камъни.

Кашлящи, с течащи носове, задъхани, тресящи се от студ и треска, те търсеха откъде да минат нагоре, все по-високо. Поддържаше ги само неугасващата надежда, че климатът от другата страна на планината ще е по-хубав. Колко ли деца загинаха през трите безкрайни дни, които им трябваха, за да стигнат най-високата точка? Долф не знаеше. Той бе рискувал живота си, за да избави петдесет и две деца от алчните ръце на граф Ромхилд фон Шарниц. Но тези невинни жертви не можеше да спаси. Детската войска бе прекалено голяма. Нито той, нито приятелите му можеха да са едновременно навсякъде. Имаше и други умрели, не само при злополуки: от бронхопневмония, от изтощение, от сърдечна слабост или от предателските уловки на майката природа, която не знаеше що е милост и действаше безпощадно. Нападаха ги диви зверове, ухапваха ги змии, смазваха ги каменни лавини.

Над главите им кръжаха грабливите птици. Наистина, Берто, който беше нагледвач в ариергарда, бе убил един орел, нападнал посред бял ден малко, поизостанало дете, но птицата така го бе накълвала, че то умря още същата вечер. А Берто се сдоби с нов белег. През този сив ден мракът падна рано — и се задържа дълго. Леонардо, най-отпред, откри малко по-нагоре една сравнително равна планинска поляна, която представляваше добро място за стануване. Вилхелм забеляза, че околиите склонове са пълни с пещери и дупки, влезе в една от тях, за да види дали са подходящи за нощуване на болните — и се озова очи в очи с една кафява мечка. Животното се бе изправило на задните си лапи, размахваше заплашително предните и ръмжеше. То бе уплашено, страхуваше се от хората.

Няколко деца бяха последвали Вилхелм и като видяха звяра, се разпищяха. Мечката, разтревожена от странните миризми и шумове, се отпусна на четирите си лапи и се втурна напред. Там вече бе Леонардо, задъхан, но предупреден от виковете, от писъка: „Мечка, мечка, помощ!“, Студентът се хвърли върху животното, което се бе изправило над падналия Вилхелм, ръмжеше и клатеше глава, и без да се колебае, стовари тоягата си върху главата му. Трябваше да го направи, нали го бе обещал. Мечката се дръпна назад, изрева, разтърси ударената си глава, обърна се и си замина. Насочи се право към една групичка деца, които се разбягаха с писъци. Бедното животно не виждаше почти нищо. Наистина, коравият му череп можеше да издържи на един удар, но то все пак усещаше болка. Берто и Каролус му изпратиха по няколко стрели, които го улучиха, но не пробиха дебелата кожа, а се задържаха в проскубаната му козина. Леонардо тръгна след звяра, без да го догонва (той бе много внимателен), а мечката запълзя нагоре по склона, изплашена до смърт, като ръмжеше, протестираше и хвърляше изпод краката си клонки, кал и камъчета. Тя се изгуби от погледа им зад скалите и Леонардо се върна.

Децата го посрещнаха с мъка и удивление. Вилхелм беше мъртъв. Убит бе от ужасяващите нокти на страхливото животно. Други три деца бяха леко ранени и останалата част от живота си, можеха да прекарат, разказвайки как някога, в планините, са били нападнати от мечка стръвница, как са се бранили и са останали живи. Мълвата за подвига на Леонардо се носеше от уста на уста — как сам и въоръжен единствено с едно дърво прогонил страшна мечка, голяма колкото цяла къща. Така студентът стана герой от приказките. Долф не знаеше нищо. Той имаше работа в другия край на стана — с помощта на Фрида, Марике и Хилде се опитваше да направи заслон за децата с кашлица и не обърна внимание на виковете малко по-нагоре от склона Когато седем хиляди деца си приготвяха лагер винаги имаше олелия до бога, той беше свикнал с това.

По-нататък нощта мина доста спокойно. Мечката не се появи повече. Вълците не смееха да се приближат, както бяха подплашени от огньовете и зорките стражи. Леонардо не спа, той продължи да обхожда стана, да буди заспалите от умора пазачи, продължи да бъде нащрек. Долф не забеляза дори това. Откакто студентът бе поел командването на дружината от нагледвачи, Долф не се занимаваше много с тези неща. Той имаше пълно доверие в приятеля си. И беше смъртно уморен. С настъпването на деня пак поеха на път. Пиеха кална вода. Лудите планински потоци и водопади изглеждаха кафяви от подмитата пръст. А и водата имаше вкус на пръст, на умрели животни, на гнили растения. Пушената риба започна да мухлясва, житените питки омекнаха и имаше опасност да се натрошат. Сушеното месо се накисна и взе да мирише.

Неотслабващият пороен дъжд, шибащият вятър, умората от дългото изкачване сякаш зашеметяваха децата. Те се молеха с цялото си сърце за слънце, за топлина — и получаваха още повече влага. Умоляваха Светата Дева да ги закриля и пред очите им загина един малък ловец, който преследваше дива коза и падна в една пукнатина. Едва погребваха мъртвите. Почти навсякъде земята бе прекалено камениста и твърда. Тогава те полагаха труповете един до друг и ги покриваха с купчина от камъни. Желанието им да стигнат прохода и да обгърнат с поглед долината зад гърба си беше твърде голямо, за да губят време за такива неща. А и какъв беше смисълът да ги погребват? Лешоядните животни щяха да разровят камъчетата още тази нощ и да пируват с мъртвите деца. Те се катереха. Все по-високо и по-високо.

Към обяд на третия ден леещият се като из ведро порой премина в сълзлив ръмеж, от който не им стана по-сухо и по-топло. Освен това вече навлязоха в зоната на мъглите. Колкото по-нагоре се изкачваха, толкова по-гъсти ставаха изпаренията, които се издигаха над гористите склонове. Понякога не можеха да видят пръстите пред очите си. Тогава някои от най-малките падаха в поточетата, подхлъзваха се в пропастта, откъсваха се от останалите и потъваха. Най-много страдаха от простуда. Кашлицата дереше гърдите им цял ден и цяла нощ. Кихаха, подсмърчаха, от болните им гърла излизаха храчки. Трескаво поглеждаха с насълзените си очи към заобикалящите ги скални масиви, които изникваха тайнствено изпод мъглата и също така тайнствено изчезваха зад тях. Но те продължаваха да вървят, все по-нависоко и по-нависоко, и нищо не можеше да ги спре по пътя им към Ерусалим. Фрида откри диви пчели — и гнезда, пълни с мед. Той действаше добре на възпалените гърла. Тя свика няколко момчета и момичета, които рискуваха живота си, за да ограбят гнездата. Много от децата бяха ужилени, а едно умря от пчелните жила. Но капещите от мед пити донесоха облекчение на болните.

Късно след обяд на третия ден най-сетне стигнаха прохода. Мъглата не беше се вдигнала. Долината пред тях бе покрита с дебел слой облаци, така че те почти не усещаха, че са горе. Вятърът беше стихнал, дъждът спрял, но отвсякъде капеше. Започнаха да се спускат надолу и единствено този факт сочеше, че са преодолели едната страна на планината. Но слизането също им коства жертви. Тесният път криволичеше покрай планинската стена и беше хлъзгав като пързалка. Децата почти не следяха къде вървят, не виждаха и на пет метра пред себе си и завоите все изникваха ненадейно. От време на време някое дете се подхлъзваше, търкулваше се десетина метра надолу, удряше се в стволовете на дърветата и оставаше там да хълца с изкълчени крайници. Силните — нагледвачите, ловците, рибарите и кожарите — се разтърсваха и развикваха, за да го измъкнат отново горе. Стотици големи момчета и момичета влачеха ранени, болни или плачещи деца. Пеещите и вярващи кръстоносци се бяха превърнали в товарни животни. Малко преди върха бяха загубили втория вол в една коварна пукнатина. Тя беше толкова дълбока, че не можаха да стигнат до падналото животно и трябваше да го изоставят с ревове и писъци. Берто пусна няколко стрели надолу с надеждата да убие добичето, но всичко бе напразно. Налагаше се да оставят вола, безпомощен и тежко ранен, на произвола на съдбата. Долф се надяваше, че дивите животни скоро ще го избавят от мъките. Те се спускаха. Понякога прекалено бързо и това свършваше със злополуки. Подгизналата планинска стена се къртеше под краката им по острите завои. Пет деца умряха от отровни горски плодове. Когато вечерта заплашително надвисна, много по-рано от друг път, те трябваше да опънат стана си в стръмно спускащата се надолу гора, защото тази страна на Карвендел не можеше да им предложи друго освен коси склонове, покрити с дървета. Огньовете, които бяха запалили с голям труд, пушеха силно и даваха малко топлина. Долф бе отстъпил непромокаемото си яке на едно зъзнещо дете и лежеше, мокър до кости, край едва мъждукащия огън, като трепереше и мислеше с яд за Николас, благородническите деца и двамата монаси, които си седяха на сухо и топло в шатъра, Той едва се сдържаше да не скочи и да се втурне към тях. С най-голямо удоволствие щеше да хване за косите елитната групичка и да я измъкне навън. Но какво право имаше да се оплаква от егоизма им? Техният шатър беше символ на положението им. На никое от децата, които зъзнеха от студ и се опитваха да заспят, не би му минало и през ум да протестира срещу тази форма на неравенство, това бе част от тяхната представа за света. Дали беше друго във века на Долф? В големи части от света на двадесетото столетие владетелите и държавните глави живееха добре, макар че населението мреше от глад, беднотия и бедствия. Който в тези страни се осмелеше да вдигне глава, биваше хвърлян в затвора, измъчван, убиван. Двадесети век.

Долф неведнъж бе виждал по телевизията — не беше по-добър от тринадесети, дори не бе по-цивилизован. Хората си бяха останали същите — лъжливи, егоисти и жестоки. И във времето на Долф се опустошаваха цели области и изтребваха народи заради една идея, заради плячката, заради властта. Съпротивата срещу експлоатацията и диктатурата беше по-силна във века на Долф, но тогава живееха и четири пъти повече хора, отколкото в тази епоха. В неговото време методите за потискане бяха по-рафинирани. Но дали ще измъчваш някой борец за свобода с нажежено желязо и стяга или с електронна апаратура беше в края на краищата едно и също. Всъщност, разликата между крепостника, заплашван с камшик, и съвременния фабричен работник, застрашен от безработица, не беше чак толкова голяма. И двамата бяха експлоатирани и залъгвани. Крепостникът — с църковни празници и вяра в задгробния живот. Работникът от двадесети век с футболни лотарии и добавки към заплатата за отпуск, но свободен не беше нито един от двамата. Необходимостта да осигуриш средства за съществуването така, както ти предписват господарите, съществуваше както за човека от двадесети век, така и за крепостните, които Долф бе видял да изнемогват от работа по нивите.

Но тези деца, макар и подведени от една приказка, тези деца бяха свободни! Измъчваха ги климатът и лишенията, дебнеха ги диви животни и хиляди опасности, ала решението да отидат в Ерусалим бяха взели сами. Всички тези отритнати от обществото същества и избягали малки крепостни бяха доброволци. Последствията от свободно взетото решение оставаха за тяхна сметка. Те знаеха, че може да загинат по време на дългия поход и въпреки това вървяха нататък, все по-нататък. Който не искаше да продължи, имаше възможност да остане или да потърси друга участ за себе си, както Фредо и неговите осемстотин последователи. Изведнъж Долф почувства вътрешна топлина, когато схвана значението на тази детска войска. За първи път в своя жалък живот тези дечица бяха получили възможността сами да вземат решение. Това се бе оказало достатъчно, за да се скалъпи една армия от безпризорни сирачета и експлоатирани добичета, която никаква опасност, никаква трудност не можеше да отклони от поставената цел. Това, което го тласкаше напред, не можеше да бъде само сляпата вяра. След повече от век от началото си кръстоносните походи отдавна бяха преминали своята връхна точка. Възрастните вече не изпитваха особено желание. Но децата, и то как! Те надушваха свободата, възможността за друг, по-добър живот. Без съмнение, дом Анселмус ги лъжеше. Какво ги чакаше в Генуа Долф не можеше и да гадае. Във всеки случай не чудо. Но че положително щеше да се случи нещо, в това той беше убеден. И тогава тези деца отново щяха да бъдат изправени пред избор. Момчето беше любопитно какво ли щяха да решат те, всяко за себе си, за своето бъдеще. И — о, хора! — каква сила се криеше в един такъв свободен човек! Каква издръжливост и какъв идеализъм! Измръзнал и уморен, Долф изведнъж се почувства горд с тези деца, с тяхната смелост и способност да издържат на страданията. Тогава той разбра защо не може да спре да се грижи пряко сили за тях. Те го заслужаваха.

На следващата вечер стигнаха полите на планината и можаха да опънат стана си в широката долина на Ин. Карвендел, първият висок праг на Алпите, беше зад гърба им. Бяха загубили много деца. Според Долф броят на жертвите надвишаваше сто. Марике, която бе останала здрава и читава, отиде да помага при болните. За пръв път от много дни насам Долф отново зърна монаха Тадеус. Без съмнение, скромният духовник се беше борил здравата в планинските проходи, спасявайки живота на десетки деца, както винаги, без да вдига шум, но Долф не бе забелязал нищо. Детската войска беше толкова голяма, че нищо чудно дни наред да загубиш от погледа си своите най-добри приятели. Едва сега Долф чу, че в Карвендел е загинал Вилхелм, едно от момчетата, които бе измъкнал от замъка на Шарниц. Без нищо да подозира, Вилхелм се вмъкнал в пещерата на една мечка, за да търси място за спане на няколко вкочанясали деца … Иронията на тази съдба засегна Долф дълбоко. — Ако не го бях освободил от замъка, сега щеше да е жив — промърмори той с буца в гърлото — А ето че е мъртъв и смъртта му е безсмислена, страшна…Дом Тадеус утешително обгърна с ръка рамената на момчето, които се тресяха, и като че ли бе отгатнал, какво ставаше с Долф в последно време, той промълви:

— Не плачи, сине. Вилхелм умря на свобода. Сега той е при Бог. Настроението в стана бе бодро, въпреки понесените загуби. За една седмица бяха извършени два големи подвига, които въздействаха достатъчно силно върху въображението на децата, за да прераснат в легенди. Два подвига — нападението на замъка Шарниц и борбата на Леонардо с кафявата мечка. Малките не можеха да говорят почти за нищо друго и си разказваха историите така, сякаш ги бяха чули от устата на някой трубадур. Шарлатаниите на Долф в Шарниц бяха една страхотна шега, на която човек би могъл да се посмее от сърце. Но в техните очи Леопардовата тояга, която се стовари върху твърдия череп на една изплашена мечка, така че животното изръмжа и се омете набързо, беше оръжие на великан. Долината на Ин беше широка, доста равна и много плодородна. На петнадесет мили се намираше великолепният град Инсбрук. А зад него се издигаше нова страхотия — високи като кули планини, които препречваха пътя към Ломбардия. Един ден след прехода през Карвендел децата стигнаха стария град. Жителите му ги посрещнаха радушно и дори със страхопочитание. Домъкнаха храна и я раздадоха. За пръв път от много дни децата пак получиха зеленчуци, а най-малките мляко. Слънцето най-сетне се бе показало и дългата, широка долина се къпеше в златна жарава. Изсушиха прогизналите си дрехи, очукваха втвърдените от влагата обувки. Градският знахар лекуваше и шинираше твърде грубо — счупените крайници. Епископът напусна двореца си, за да благослови детската войска. Трите овце, които по чудо оцеляха при прехода през проходите на Карвендел, бяха продадени на един месар, а с парите се запасиха с пушени бутове и салами. Децата отново си поеха дъх и оптимизмът се възвърна. Планината ги бе засегнала здраво, но смелостта им не беше пречупена. Изпълнени с доверие, те очакваха похода през Бренар. Както се рееше из стана, Долф се сблъска с Каролус.

— Добре ли сме? — весело попита той. Малкият крал пусна една слънчева усмивка. Изведнъж Долф се сети нещо.

— Каролус, от доста време все искам да те питам нещо. Как стана така, че те провъзгласиха за крал на Ерусалим? Децата сами ли го сториха?

— Децата ли? Естествено, че не — Каролус изправи дребната си крехка фигурка — Графът на Марбург ми заповяда, при когото бях паж. Голяма чест, нали. Защото той имаше четири пажове, а аз бях най-малкият. Останалите трима умряха от завист. Долф седна и придърпа малкия крал до себе си. Значи не си избягал от къщи като Фредо?

— Та това е невъзможно, аз съм се клел във вярност на господаря си. Графът на Марбург ме изпрати с детската войска, за да пазя дъщеря му Хилде, която трябва да стане кралица на Ерусалим.

— Ей, я почакай — извика Долф, в чието съзнание изникна стар спомен — значи теб са те изпратили. Граф Марбург, който е пуснал и дъщеря си … с одобрението на архиепископа, ако добре съм разбрал.

— Да, архиепископът ни благослови и ни предаде на специалните грижи на Николас.

— Но нали вече има крал на Ерусалим? Нямам пред вид сарацинския, а някакъв благородник, християнин, който се нарича така?

— Естествено, но докато градът е в ръцете на турците, това е чисто формално. Една наследствена титла нищо повече. Аз ще стана истинския, новия крал. „Това мирише на висша политика“ — помисли си Долф. Германците искат да стъпят здраво в Палестина и да вземат властта. Надяват се, че децата ще успеят с Божия помощ да прогонят турците и тогава големите господари ще могат да вземат нещата в свои ръце. Каролус не е нищо друго освен една нищожна пионка в тяхната партия шах. Те се опитват да впрегнат в своята кола Бог, който е обещал чудеса на Николас!

— Как е името на Ерусалимския крал? — попита той.

— Не зная точно, толкова много се изредиха. Някакъв франкски благородник. „Точно така — помисли Долф — и той трябва да бъде сменен от германец. И то не формално, като титла, а в един освободен град.“ Но момчето се учудваше най-много от факта, че големи и могъщи мъже като графът на Марбург и архиепископът на Кьолн, и кой знае още кои интриганти вярваха в успеха на детския кръстоносен поход! Очевидно работата бе организирана от архиепископа съвместно с Анселмус и Йоханис. Той беше подарил на Николас покритата каруца, волския впряг и бойния шатър. Владетелят на Марбург не се бе поколебал да изпрати дъщеричката и един от пажовете си…

Нямаха ли мозък тези хора? А може би двамата господари също гледаха скептично на това начинание и едва ли вярваха, че децата ще стигнат Обетованата земя. Но знае ли човек. Ами ако успееха, ами ако обещаните чудеса се сбъднеха, тогава двамата владетели щяха сериозно да имат думата! Горе-долу такъв трябва да беше ходът на мислите им. А че целият кръстоносен поход можеше да приключи със смъртта на осем хиляди деца — ех, кой го е грижа за това? Вероятно между другото са си и помислили: населението в областта нараства прекалено, има твърде много безпризорни сирачета и скитничета и ето един добър начин да се отървем от тях завинаги. „И за да осъществят политическите си цели, са избрали два разкошни екземпляра — продължи мислите си Долф. Хилде фон Марбург, неуморимата старша сестра, великодушна, строга и толкова мила, момиче един път. Дали баща и не я обичаше, че я бе подхвърлил на ужасите на този поход? Вероятно не се интересуваше много от детето и в очите му то не беше нещо повече от едно момиче, което не става за друго, освен след време да бъде оженено, предмет, с който можеш да си купиш власт и влияние.

Ами Каролус? Той може да е бил най-малкият паж, почти равен на слуга в двора на графа, но благородникът без съмнение е видял, че детето е храбро, вярно и честно. Можело е да му потрябва! Ама че благосклонност, какъв странен начин на мислите са имали средновековните хора. Нищо чудно, че в тази епоха шахът е бил толкова популярен сред височайшите особи — по същия начин те са използвали хора, деца и цели обози в истинския си живот.“

— Вече не е хубаво в шатъра — оплака се изведнъж Каролус — Анселмус и Йоханис непрекъснато се карат. Анселмус иска да вървим, той все бърза. Йоханис не дава, казва, че децата имат нужда от почивка. При тези думи Долф вдигна поглед. Каролус продължи с най-голямо удоволствие, защото не обичаше Анселмус:

— Николас ги умоляваше да се погодят. Ще направи лошо впечатление на децата, ако забележат, че двамата монаси се карат. Йоханис никак не е лош, не намираш ли? Мисля, че е добър човек.

— Така ли?

— И Анселмус, естествено — побърза да каже Каролус, макар да не мислеше така — Много е благочестив и твърде строг. Но така трябва да бъде, тъй като сред нас има толкова много палави и невъзпитани деца, които не искат да слушат никого. Да, но слушат Йоханис и най-вече дом Тадеус, а пък те не са толкова строги и непреклонни. Странно, нали?

— И за какво се карат? — попита Долф.

— Не разбрах добре. За някакъв си Болио. Дом Йоханис все повтаря: „Болио ще чака.“ А пък Анселмус се бои, че няма да чака, поне толкова дълго. Схващаш ли нещо?

— Не — каза Долф — но все ще разбера. Досега не беше чувал това име. Приличаше му много на италианско. Те продължиха да вървят и пак навлязоха в планината. С мъка се повлякоха по криволичещия нагоре път. Той беше стръмен, лош, пълен с дупки, осеян с камъни, ограден от гъсти гори. Слънцето грееше, изсъхналата кал се превръщаше в прах, виеше се изпод хилядите крака, запушваше носовете, лепнеше по гърлата, бодеше очите. Те се изкачваха все по-нагоре, измъчвани от насекоми, от остри камъни под краката, от слънчевия пек и студените сенки. Катереха се. Метър по метър. Всяка крачка ги отнасяше по-нависоко, но крачките бяха къси и бавни и им костваха много сили.

Те се изкачваха — четиристотин, петстотин метра над долината. От време на време, на откритите от растителността места можеха да погледнат надолу към горите под тях и в най-дълбокото виждаха гостоприемния Инсбрук, в чийто манастир трябваше да оставят десетки деца. Те се изкачиха до един голям завой на пътя, който скри града от погледите им. Отново бяха обградени от суровата планинска природа, от високи като кули скали, от гори, гъмжащи от дивеч, от бълбукаща вода, столетни борове, трънливи храсти, мек мъх и цветя, навсякъде цветя.

Виждаха орли и лисици, мишелови и диви кози, пъстърви в реките и мармоти между скалите. Прекрасни и страшни се издигаха върховете наоколо им. Пейзажът омайваше със своята красота, страховитост и заплаха, величав и застрашителен. Те минаваха край бучащи водопади и мъртвешки тихи езерца. Срещнаха пастир със стадо овце. След един ден — шест пладнешки разбойника, които побягнаха, слисани от огромната детска войска. Видяха планинци, които не можеха да разберат каква е тази върволица деца и от страх взеха да хвърлят камъни. Ловците отвърнаха със стрели на нападението, за да покажат, че никой не може да преследва децата безнаказано. Тогава планинците ги оставиха на мира. Движеха се край пропасти и урви, край отвесни скали и коси полянки с цветя. Катереха се през прегради и земни насипи, препъваха се в корените на дърветата, изрязваха ухапаните от змии места. Късаха дрехите си, губеха обувките си. Ядяха мухлясали питки, вмирисана риба и прясно месо от диви кози. Пиеха леденостудена вода, от която ги болеше коремът.

Долф ги караше да хвърлят развалената от влагата храна — и по този начин отново докара глада в редиците им. Каролус със своите ловци и Петер с рибарите си правеха каквото бе по силите им. Но рядко можеха да издържат повече от половин час в лудите потоци, ледената вода вдървяваше краката им. Птици! Колко много птици имаше в този свят! Те кръжаха на големи ята над урвите, гнездяха с хиляди из горите, стотици от тях претърсваха планинските поляни. Децата улавяха, прострелваха и колеха всички птици, които успееха да хванат, стотици на ден. Долф изпитваше болка, когато Каролус извиваше с усмивка врата на някой гълъб, но това означаваше, че и тази вечер ще има ядене за някое дете. Те се изкачваха един подир друг в продължение на километри, стотици метри нагоре, за да се спуснат отново към следващата долина, към следващия пенлив поток.

Прегазваха разлудувани рекички, което често им отнемаше цели часове, защото трябваше да образуват верига от силни деца, покрай която най-малките да успеят да минат на отсрещната страна. Мостовете, прекарвани преди време, най-често бяха отнесени от прииждащите води през пролетта. Нерядко веригата се скъсваше и потокът повличаше пет-шест деца, които с мъка успяваха да спасят. Водата наистина не беше дълбока, но страшно студена и идваше с невероятна сила, така че краката им едва се задържаха върху хлъзгавите камъни на коритото. От единия бряг до другия опъваха мрежи — работа, опасна за живота, която обаче им доставяше хиляди пъстърви. Ловяха диви кози, козирози, ангъчи.

Понякога гладуваха, но добре тренираните ловци и калените риболовни отряди се бореха с всички сили и наставаха вечери на изобилието. Умрели от празен стомах нямаше. Няколко деца починаха от други беди — премачкани, когато върху им паднеха други деца, натровени, болни от болести без име. Долф не можеше да върши нищо: той се наслаждаваше. Досега не беше виждал Алпите толкова диви, недокоснати, чисти и неувредени от човека. Какъв свят! Никакви бензиностанции, никакви индустриални градове в долините. Никакви блокове или пък села с дървени къщи по платата. Само тук-таме купчинка бедни колиби на селяни или пастири, замъци над долините, малко ниви в плодородните части и останалото — свободно пространство. Владение само на животните, дивата растителност и присъстващите навсякъде скали. Никакви тунели и асфалтови пътища, вместо тях криволичещи пътечки, които не водеха за никъде и нерядко ги караха да се връщат километри назад. Голи урви без мостове, през които непременно трябваше да минат. Никакви язовири, никакви електроцентрали. Нищо друго освен дива планина, неумолима, коравосърдечна, изпитание за тяхната сила и смелост.

Така те минаха през прохода Бренар и въпреки че отново загубиха десетки деца, войската изглеждаше почти непокътната. Нямаше дете без синини, белези и цицини. Красивите дрехи на благородничетата загубиха своя блясък и разкош. Расото на дом Йоханис висеше на парцали около тялото му. Дясното око на Николас бе затворено от ужилването на една пчела (беше полудял за мед). От безпризорно градско дете Марике се бе превърнала в планинска нимфа, която скачаше призрачно леха по скалите и се показваше със смях над отблясъците на някой планински поток. Алпите поглъщаха безпомощните и слабите деца и в замяна даваха на другите прясно месо, кожи и сили. Слънцето или прежаряше, или се криеше по цял ден.

— И в двата случая ся спечелваше проклятия. Стигнаха до една истинска река, Изарко, и тръгнаха по течението и. Тя също взе своите жертви и се отплати с прясна риба. Планината искаше своя дан от децата и даряваше на хилядите оцелели здраве, стоманени мускули и сърце, изпълнено със свобода и щастие. Беше изнурително, прекрасно, страшно, вълнуващо, ужасяващо, неописуемо — всичко, взето заедно. Детската войска, която спря пред портите на стария планински град Болцано, облян от слънчева светлина, се състоеше от седем хиляди жилави, почернели, полуподивели същества, облечени в дрипи, през които се подаваха загорелите им тела. Но това бяха седем хиляди малки създания, преминали през ада, които излизаха сега весели, пеещи, пращящи от жизнелюбие и смелост. Жителите на Болцано не вярваха на очите си!

14. БИТКАТА В РАВНИНАТА НА ПО

За децата Болцано означаваше отново почивка. Жителите му предложиха на болните и изтощените малчугани добър подслон. По-голямата част от войската, която стануваше извън града, можеше пак да си поеме дъх, наслаждавайки се на слънчевата светлина, меките нощи и изобилието от храна, най-вече плодове. Хилде стъкми набързо нещо като полева болница, където децата можеха да лекуват раните си, където изрязваха или изгаряха набралите, гноящи рани по краката, за да спрат инфекцията. Когато ги обработваха, Фрида и градският знахар не можеха да ги упоят. За повечето операции използваха ножа на Долф. Обеззаразяваха го на огъня и го вкарваха нажежен във възпаленото месо. Децата прехапваха устни, стисваха очи и не издаваха ни звук. Почистените рани заздравяваха бързо благодарение на Фридините лапи.

В околностите на този град вирееха растения, каквито нямаше в рожденото място на Фрида, но знахарят и предаде своите знания. Той имаше голям опит в билколечението. Фрида възприемаше бързо и жадно. Във века на Долф от нея би станал отличен лекар. А в този век вероятно щяха да я обявят за вещица, когато поостарееше.

Минаха няколко дни, докато болничният отряд се пребори с опасността от отравяне на кръвта, което можеше да засегне още стотици деца.

Анселмус сумтеше — Генуа бе още далеч. Но този път децата не се оставиха да бъдат пришпорвани. Толкова време вече вървяха към Обетованата земя, че малко забавяне нямаше да им се отрази. След като оставиха зад гърба си най-високата част от планината, те се бяха озовали в един нов свят — свят на слънцето, светлината и цветята, където хората се трудеха в мир. Малките се чувстваха прекрасно тук и смятаха, че им се полагат няколко дни почивка.

Впрочем децата нямаха и бегла представа за разстоянията. Те знаеха едно — зад тези планини е морето и то ще ги пусне да минат. Живееха ден за ден. За трудностите, пред които можеха да се изпречат, почти не се замисляха. Най-спокойно оставяха друг да взема решение вместо тях. Така бяха живели и родителите им — просто изпълнявайки заповеди. Докато вършиш каквото се иска от теб, си в безопасност. Да се замислят как живеят, това те не можеха да направят сами. Малки стадни животни, които никога нищо не бяха учили, за тях всъщност нямаше голяма разлика дали ще прекосяват високи планини, дали ще скитат по кални улици или ще трябва да вършат тежка работа на село. „Робски души“ — казваше си Долф. Но не всички бяха такива. Съвсем не. Сред стадните животинки сигурно имаше хиляда, които можеха да различат предимствата и очарованието на свободата и възприемаха този поход като откровение. Деца, които се бяха развили в достойни и изобретателни същества. Въпреки лишенията, опасностите и несгодите, те се наслаждаваха на кръстоносния поход. Лека-полека започнаха да мислят и да се грижат за другите, да чувстват нещо като отговорност за групата си. По-раншните просячета и предишните неграмотни се оглеждаха наоколо си и взеха по собствено желание да изучават растителния и животинския свят. Малките художници запълваха свободното си време, като издълбаваха дърворезби, плетяха кошници и панерчета, създаваха предмети за всекидневна употреба, каквито хронически липсваха в детската войска. Стъкмяваха примитивни станове, тъчаха парчета от растителни влакна и ушиваха нови ризи от тях. Бяха пълни с енергия и много щастливи. Изобретяваха нещо и го предаваха на останалите. Ставаха критични, самоуверени, решителността им нарастваше. Едва на следващия ден Долф узна защо жителите на Болцано им оказваха такава помощ. Леонардо му разказа:

— Носят се слухове, които са прекалено смешни, за да им повярва човек, но хората тук вярват. В града чух да разправят, че когато тръгвала от Кьолн, войската наброявалат трийсет хиляди деца. Трийсет хиляди! Кой ли им го е казал?

— Колко е това трийсет хиляди? — попита Марике.

— Не можеш да си представиш колко много е това, малката ми, толкова деца няма да намериш в целия град Кьолн. Но сега ми се изясниха нещата. Жителите на Болцано смятат, че сме загубили поне двайсет хиляди, докато дойдем. Те са убедени, че пътят, по който сме минали, е осеян с мъртви деца. Затова трябва нас, нещастните оживели, да ни поглезят.

— Кой ли е измислил тази история с трийсетте хиляди деца? — попита Долф.

— Дявол знае. Разказват го навсякъде и всички вярват. Скоро ще вземем и ние да повярваме.

— Никой не ги е броил — промърмори Долф.

— Не е. Но разликата между осем хиляди и трийсет хиляди се забелязва, без да броиш. А когато се сблъскахме с тях при Шпайер, не може да са били много повече от осем хиляди.

— И все пак загубата е голяма — тъжно отбеляза момчето.

— О, по-добре не можеше да бъде в никакъв случай — каза студентът — Седем от приблизително осем хиляди стигнаха до Ломбардия… А и не забравяйте, че Фредо ни напусна с не по-малко от осемстотин! Другите също не са загинали — поне не всички. Колко само оставихме в различни градове и села? Смятам, че сме си свършили работата твърде добре.

Долф, който си отправяше тежки упреци за всеки мъртъв, не можеше да мисли така, с леко сърце, за това.

— Нали все пак сме доста — загрижено попита Марике.

— Достатъчно ли сме, за да завладеем Ерусалим?

— Какво говориш, да завладеем! Още щом се появите пред стените им, сарацините ще се разпищят и ще търтят до бягат — присмя и се Леонардо.

— Ти не вярваш, значи — извика Марике, дълбоко възмутена.

— А ти? Все още ли вярваш? — изръмжа Долф.

Момичето провеси глава.

— Не зная — плахо промълви то — Понякога си мисля. Марике, която мислеше!

— И? — едновременно попитаха Долф и Леонардо. Понякога си мисля, че това съвсем не е вярно. Защо е толкова далеч морето? Когато тръгвахме, не знаехме, че е така. Сигурна съм, че и Николас не е знаел. И защо измряха толкова деца? Нали Бог щеше да ни закриля!

— Бог ви закриляше, Марике — побърза да каже Леонардо. Тя го погледна и изсумтя.

— Правехте го вие с Рудолф! Ама че еретичка!

— А сарацините… дали ще побягнат от нас? Нали се биха и с големите кръстоносци, и то много храбро. И нерядко побеждаваха. — Това дете има голям напредък, не мислиш ли, Рудолф? — засмя се Леонардо.

— Но ти си права, Марике, нещо някъде не е наред. Този разговор обнадежди Долф. Щом Марике бе започнала да се съмнява, това вече беше добър знак. Положително не беше единственото дете, взело да използва главата си. Как ли щяха да реагират те, когато се изправеха след няколко седмици пред морето при Генуа — и обещаното чудо не станеше?

Те продължиха пътя си покрай Изарко. Но тук природата беше по-различна. Не така сурова и заплашителна, цветята цъфтяха на воля, долините бяха по-широки. Минаваха покрай овощни градини, където зрееха ябълки. Старият римски път се виеше по протежение на реката, беше горещо и се вървеше трудно. Но планината ставаше все по-ниска и върховете сякаш бяха на по-голямо разстояние един от друг. Имаха прекрасни и опасни срещи с други пътници, с разбойнически банди, поклонници и планинци, с враждебно настроени селяни и недоверчиви граждани. Всеки ден им носеше приключения, трудности, болки, надежди и щастие. Минаваха през урви, живописни долини, през хълмове и отново през низини, докато стигнаха след малко повече от седмица до едно великолепно планинско езеро.

Те възторжено се спуснаха да се къпят, да ловят риба и да плуват. Децата бяха овладени от нещо като ваканционно настроение. Нямаше и десет дена, откак ги бяха мъчили мъгли и дъждове. Алпите оставаха зад тях, напред погледът им съзираше само хълмиста земя, плодородна и богата на дивеч.

Езерото им осигури риба и птици. Долф непрекъснато се дивеше на девствената природа около себе си, на бистрата вода, на безбройните диви цветя, на цялото великолепие и красота на тази рядко населена област. Той си спомняше езерото Гарда от предишните екскурзии с родителите си. В двадесетия век този район беше силно експлоатиран, покрит с хотели, къмпинги и магазини за сувенири. Такива неща не бе виждал никога през живота си — жерави, ибиси, лопатари. В няколко замъка бе забелязал щъркелови гнезда. В тръстиките край бреговете гнездяха диви лебеди. През деня повърхността на езерото направо се заливаше от птици, които дебнеха риба или си почиваха от далечни полети. Децата измисляха най-невероятни неща, за да ги хванат — мрежи, прътове с куки, стрели, завързани с дълго въже, остри копия. Към птиците те бяха безмилостни. Но бяха принудени, ако не искаха да умрат от глад. Особено Каролус беше във вихъра си. Съкровищата на майката природа бяха завъртели мозъка му на пълни обороти. Той запазваше дори рибените кости — от тях можеха да се направят гребени, четки или игли.

Започнаха да изпитват нужда да си покриват с нещо главите. Сега децата се интересуваха по-малко от дрехите, отколкото от шапки. Гърбовете им и без това се бяха изпекли вече като кафе, но тук слънцето жареше главите и вратовете им. За няколко дена всичките седем хиляди покриха главите си с всевъзможни неща — изплетени от слама или трева, често украсени с цветя. Скоро след това те стигнаха град Бреша, чиито жители уплашено затръшнаха портите и подканиха децата да напуснат земите им, колкото може по-бързо. Войската потегли без ропот, на юг, към Генуа…

— Къде е морето? Скоро ли ще стигнем морето? непрекъснато питаха те. Знаеха само, че морето е зад планините. А планините вече бяха прекосени. Но единственото, което виждаха пред себе си, беше една безкрайна равнина — равнината на река По.

— Остава ни да минем само през тази ниска земя. След това идват още малко хълмове и после е морето — обещаваше дом Анселмус. Децата го гледаха объркано.

— Още ли има? Още много ли? „Безкрайно много“ — с огорчение си мислеше Долф. Защо Анселмус ги мами, защо никога не е искрен? Но той си държеше езика зад зъбите. Колкото повече недоволстваха децата, толкова по-добре, така му се струваше. Те трябваше сами да разберат, че ги лъжат. Той не можеше да ги спре с приказки, нямаше да разберат какво иска да им каже.

Равнината на По вземаше нови жертви и негодуванието нарастваше. Сега децата умираха от слънчев удар и липса на вода, от ужилване на диви пчели или ухапване на змии. Още бяха много далеч от самата река По, която течеше от запад на изток, и водата беше рядкост. По-голямата част от земята не се обработваше. Това, което след време щеше да се превърне в житницата на Италия, сега не беше нещо повече от една суха равнина, тук-там украсена с по някое градче с ниви и овощни градини, които се открояваха като оазиси върху пустинния пейзаж. През зимата и пролетта равнината ставаше на блато, през лятото тя беше суха пустош, от която не можеше да се очаква много. Децата живееха предимно от лов на диви зайци и кози, а понякога и от печени щурци и мед. Населението на тази сполетяна от суша област не се отнасяше добронамерено към тях. Ломбардците имаха достатъчно причини да гледат с недоверие на една немскоезична войска. Колко пъти земите им бяха опустошавани, опожарявани или покорявани от германски императори? И всеки път, когато се бяха опитали да отхвърлят чуждото иго, малко след това бяха наказвани жестоко от нахлуващи войски и разгневен император, който не искаше да отстъпи нито част от властта си. Векове наред Ломбардия служеше за бойно поле на Европа и не бяха минали двайсет години, откак Фридрих Барбароса беше безчинствал тук. Споменът за ужасите бе още жив. Какво ли значеше настъплението на германските деца? Дали не бяха те авангардът на нови злощастни, на нови беди и наказателни експедиции?

— Ние сме мирни кръстоносци — казваше Николас. Хайде де! Кръстоносците не изглеждаха така: толкова почернели, занемарени, загрубели и непослушни.

Това не можеха да бъдат нормални деца. А пък свещени — още по-малко. Тази ли разпасана команда щеше да прогони сарацините с невинността си? Хубава невинност! Мръсна тълпа от диваци беше това. Те плячкосваха именията, можеха да се бият като опитни войни, бяха брутални като дяволи. Не знаеха ни страх, ни почит, ни трепет.

Момичетата не падаха по-долу от момчетата. Не жалеха нищо и никого, пред чуждата собственост не се спираха. Крадци и бракониери, които се бяха разпръснали из страната като скакалци и изгризваха всичко, що докопаха ръчичките им. Нахълтваха в къщи и плевни и искаха храна. Те не молеха, а изискваха, с оръжие в ръка.

Това беше истина. Децата, които бяха преодолели тежкия поход през планината, вече не се спираха пред нищо. Хладното отношение на Бреша беше предизвикало все пак, по един или друг начин, техния гняв. Те искаха храна! Те искаха вода! И щом не ги получеха, вземаха ги сами. Животът на открито, неотслабващата борба срещу глада и опасностите бяха направили децата неумолими и безогледни. Нужни ли им бяха нагледвачи, за да ги защитават? Ами, те самите можеха да нападат! Или ловни дружини да ги хранят? Вече нямаше дете без оръжие! Защо им бяха рибари в страна без вода? Рибарите също тръгнаха да ловуват или да крадат …

Потеглилите от Кьолн — смирени, кръстещи се, пеещи и молещи се — се бяха превърнали за два месеца в огромна тълпа от разбойници и бракониери, в самоуверени и безпощадни войни.

Съмненията и нарастващото недоволство свършваха останалото. Може би не вървяха към Ерусалим, може би Бог междувременно бе решил да не дава Свещения град на невинни деца… Но да ядат беше задължително! Анселмус не правеше нищо, за да се противопостави на липсата на дисциплина и моралния упадък. Йоханис си остана, какъвто беше — симпатичен човечец, обичащ децата, при когото те винаги можеха да се оплачат. Той, изглежда, възприемаше като шега начина, по който малките постъпваха със селяните. Николас не го беше грижа за нищо. Той се стремеше единствено към Ерусалим, за да изпълни свещеното си поръчение.

Как, това му беше безразлично. Долф, Леонардо и дом Тадеус вършеха каквото бе по силите им, за да обуздаят разбеснелите се деца, но те им се присмиваха. Не Бог се грижеше за прехраната им, с това се бяха заели междувременно те. Принудени бяха да го правят сами — и го правеха!

Но съпротивата сред населението нарастваше и вземаше опасни размери. Веднаж се стигна дори до истинско сражение между разгневени селяни и детската войска.

След еднодневен поход през горещата изсушена страна те стигнаха до една рекичка — Олио. Ожаднели, децата се спуснаха с викове във водата, разхладиха телата си, напиха се и си спечелиха по едно възпаление на червата. Макар че беше рано след обяд, те отказаха да продължат нататък. Започнаха да си устройват бивак в сянката на една горичка. Дом Анселмус можеше да беснее, колкото си иска; тук бяха на сянка, тук растяха дървета, тук имаше бистра и студена вода. Тук те искаха да прекарат остатъка от горещия ден и цялата нощ.

Долф се усмихваше в себе си и им помагаше да съберат съчки и суха трева за огньовете. Той се бе отклонил леко и изведнъж се изправи и заслуша. Стоеше близо до едно самотно дърво, катери се на него и вторачи поглед към хоризонта, където в трептящата светлина се очертаваше едва-едва камбанария. Неочаквано той ги видя да приближават, полускрити от високата, пожълтяла трева десетки, може би сто селяни, въоръжени с вили, тояги, ножове, железни пръти…

Силно изплашен, Долф се спусна от дървото и затича към стана:

— На оръжие! Най-малките в средата! Нападение! Той побягна към Франк.

— Ножът ми, трябва ми ножът! Свикай всички нагледвачи и ловци… Бързо! Цяла войска селяни са тръгнали да ни нападат.

Тревогата вдигна на крак целия лагер. Ударните отряди излязоха от гората, за да отблъснат атаката. Ревящите малчугани, изплашените момичета и куцукащите болни бяха изтикани в средата и хванати на работа — да пилят стрели. Големите момчета, както и много момичета се готвеха да продадат скъпо живота си. Те хващаха каквото намереха: секири, тъпи, полуръждиви ножове, сопи и горящи клони.

Селяните вече бяха пристигнали, тъй като бягаха в тръс, насочили кобилиците и вилите си напред, и се опитваха да изтикат детската войска в реката — вън от земите им. Но децата останаха по местата си и отвърнаха на атаката като замятаха пламтящи парчета дърво по посока на нападателите. С ръце и тояги отблъскваха твърдите юмруци и оръжия. Естествено, много от селяните успяха да пробият най-предната линия от огън и яростни деца. Но в това време се беше формирала втората отбранителна линия, която посрещна нападателите с дъжд от малки коварни стрели, с безпогрешно запратени камъни, с удари от сопи, със зъби и нокти. Те се хвърляха напред, улавяха страшните вили и млатила и ги изтръгваха от хватката на селяните. А в ръцете на едно дванайсетгодишно момче, бързо като невестулка и калено в многоседмични нечувани лишения, такова оръжие не беше за подценяване!

Ломбардците не очакваха такава лудост, решителност и устойчивост. Децата бяха далеч по-малко, бореха се един срещу десет. Най-малките също се настървиха, приближаваха се тичешком със запалени парчета дърво, които тикваха в лицето на нападателите, така че опърляха косите и веждите им и те побягваха с крясък.

Долф наблюдаваше с ужас какво става. Той видя на земята едно ранено дете, притича до него и го занесе в горичката. Не знаеше какво да прави. Беше готов да се бори за живота си, ако някой го нападнеше направо, но да командва битка не можеше. Петер профуча край него и му изтръгна ножа от ръцете. За какво му беше. Да пререже гърлото на хора като него самия?

— Върни го — извика Долф. Но някогашният крепостник вече бе изчезнал между дърветата. На Долф му стана някак си неловко да се движи невъоръжен и вдигна един камък. В същия момент застина. Беше застанал в края на гората и видя, че сухото поле гори. Селяните бягаха от огъня. Първите сухи като прахан дървета също бяха обхванати от пламъци. Целият стан бе в опасност. Долф побягна обратно.

— Бягайте към отсрещната страна, всички към отсрещния бряг! — извика той, като грабна един ранен и го затътри към брега. От гората се изляха хиляди деца и се вляха в реката, за да прегазят от другата страна. Някои рискуваха живота си, за да отвържат шатъра на Николас от колчетата и да го вземат. Долф обикаляше безпомощно и търсеше други ранени, които трябваше да бъдат измъкнати от пламтящата гора, но огънят се приближаваше толкова бързо, че накрая момчето прескачаше горящи снопове трева, за да успее да стигне водата. За минути бойното поле се превърна в огнено море. От селяните не бе останала и следа.

Колко ли деца бяха загинали, удавени, изгорени? Нямаше кой да каже. Тези, които бяха дали живота си при сблъсъка, не можеха да бъдат закопани. Пламъците ги обвиваха, осигурявайки им с пукот погребение. От горичката не остана нищо освен някой и друг димящ дънер. Децата си устроиха нов бивак от безопасната страна на реката. Тогава Долф откри Марике, Леонардо, Петер, Франк… и Каролус с опърлени места по хубавите дрехи. Той видя Николас и тримата монаси, и Фрида, и Хилде — и въздъхна с облекчение. Значи все пак бяха успели да се измъкнат всичките. Леонардо удвои стражата за нощните часове, но селяните не се върнаха. Явно не бяха толкова глупави.

На следната сутрин Долф се промъкна с още няколко деца в опожарената част и обходи изпепеленото бойно поле. Те изкопаха дълбока яма за мъртвите, които бяха неузнаваеми. Долф преброи двайсет и шест трупа на очевидно по-големи деца. И трийсет и две малки телца. Честно казано, това му се стори добре. В суматохата, когато огънят се прехвърли към стана и децата наскачаха в реката, той се бе уплашил, че ще има много повече жертви. И все пак загубата беше голяма, защото се виждаше, че изгорелите деца са били от най-смелите и най-силните.

Когато се върнаха на безопасния бряг, където войската се готвеше да продължи похода и тъкмо вдигаше шатъра, Долф се сблъска с Каролус. Малкият крал плачеше.

— Еверард е изчезнал. Никъде не мога да го намеря.

Долф прегърна хлипащото момченце. Задави го силна мъка. И гняв заради безсмислената смърт на един храбър юноша, на един верен приятел, на един голям ловец.

Те продължиха пътя си, здравата подредени, но не опитомени. Тътреха се през обширната, гореща равнина, навъсени и ожесточени. Наблюдавани от уплашени селяни и боязливи жени, връхлетявани от ята мухи в стършели, ловящи всичко, което се движи и обещава храна. Близо седем хиляди разюздани, мръсни скитници, поели към Обетованата земя.

15. ЗАВЕТЪТ НА КАРОЛУС

Те минаха през град Кремона на По, вървяха още няколко дни през равнинни земи и накрая съзряха разклоненията на Апенините. Тогава сред войската едва не избухна бунт. Защото пред очите им отново се издигаше планина, която изглеждаше сурова, непроходима и негостоприемна. С велики усилия Анселмус успя да убеди децата, че това наистина са последните препятствия, които ще срещнат по пътя си към Генуа.

— Деца, повярвайте ми — викаше той на роптаещата тълпа — Зад тази планина е морето. Тя не е широка, можем да я прекосим за около пет дни. След пет дни ще стигнем Генуа, където морето ще се оттегли пред Николас. Кълна ви се във всички светии. Почти сме стигнали. Не губете кураж, мили деца, постоянството ви ще бъде възнаградено. Децата му вярваха само наполовина.

— Объркали сме пътя — крещяха те — Така никога няма да стигнем Ерусалим. Вървели сме в кръг и ето ни отново пред планините, които взеха толкова мъртви.

— Не — енергично извика Анселмус — Това не са Алпите. Тази планина се казва Апенини и представлява най-обикновени голи хълмове, далеч не така високи и студени като върховете на север. Аз ги познавам, тук съм роден, искам да кажа, тук съм живял дълги години. Попитайте Рудолф ван Амстелвен, ако вярвате повече на това момче. Той познава страната и разположението на градовете, вече е бил тук. Рудолф ван Амстелвен настоя да минем по този дълъг обиколен път. Нямате право да се сърдите на нас. Ако искате да се оплаквате от продължителния и опасен поход, направете го пред него. Децата се двоумяха. Не изпитваха особено желание да търсят отговорност от Рудолф ван Амстелвен. Йоханис взе думата:

— Успокойте се, деца, Рудолф беше прав, като ни накара да заобиколим. А и ние не бързаме. В тази страна лятото е дълго. Анселмус го удари, но Йоханис не можеше да бъде спрян.

— Планината не е така непроходима, както изглежда, деца. Но ако не искате да вървим нататък, можем да се върнем.

— Ти да не си полудял? — изсъска му Анселмус. Йоханис извика:

— Кой иска да се върне вкъщи? — и думите му прозвучаха, сякаш се надяваше, че седем хиляди деца ще креснат „аз“. Но те не го направиха. Да се върнат, слея като са толкова близо до Генуа? Да се върнат, след като за няколко дена щяха да стигнат морето и да видят едно голямо чудо?

Те се посъветваха помежду си и неколцина решиха да питат Рудолф дали е вярно това, което говори Анселмус. Само той можеше да каже дали препятствието е наистина последното преди морето. Но къде беше той?

Те се разбягаха в различни посоки, като търсеха и питаха. Най-сетне намериха Франк или по-точно Франк тичаше запъхтян насреща им.

— Бързо — извика той — Много е зле… — и побягна обратно.

Няколкостотин деца с оръжие в ръка го настигнаха. Да не би да бяха нападнали ариергарда?

Франк ги заведе при една сенчеста горичка на около половин миля назад. Децата спряха стъписани, когато видяха какво става.

На земята, върху красивата червена мантия лежеше Каролус и скимтеше от болка. Рудолф, Леонардо, Хилде и Берто седнаха до него отчаяни.

— Каролус е болен. Каролус е ранен — носеше се от уста на уста. Тази вест веднага превърна негодуванието в силна загриженост, тъй като Каролус бе не само техният бъдещ крал, но и любимец на всички.

Дом Тадеус си проби път напред и се наведе над бълнуващото момче.

— Какво му е?

Ужасни болки мъчеха малкия крал. Момчешкото му лице аленееше от високата температура. Леонардо опипа пулса му, който бе силно ускорен.

Долф беше отчаян. От какво ли страдаше детето? Той предполагаше, че е яло отровни плодове или развалена храна, но Каролус дойде за миг в съзнание и с мъка промълви, че от два дни не е хапвал нищо. Да продължат нататък не можеше вече да става и дума. Планината можеше да почака. Децата започнаха да ся устройват бивак и положиха Каролус в шатъра. Долф отпрати всички, които не му бяха нужни. Позволи само на Хилде и Леонардо да останат, и на дом Тадеус, разбира се. Малко след това извика Марике, защото Хилде явно не бе в състояние да направи нищо. Тя можеше да обработва хладнокръвно и най-страшните рани или да почиства мръсотиите от болните деца, но от страданията на годеника и не бе на себе си и само ревеше. Естествено, всички очакваха, че и този път Рудолф ван Амстелвен ще покаже чудодейното си лечителско изкуство и Каролус ще се вдигне. Ала Долф не знаеше какво да прави. Какво му имаше на детето? Обикновеното разстройство не бе съпроводено от такава висока температура. Той опипа плахо корема на малкия крал и локализира източника на болката. Тогава проумя ужасяващата истина. Каролус имаше възпаление на сляпото черво!

Във века на Долф никой не се тревожеше от това. Наистина, апендеситът бе често явление, ала в такива случаи пациентът влизаше в болница, оперираха го бързо и след по-малко от седмица отново бе на крака. Но сега? За операция и дума не можеше да става. Доколко ли бе напреднало възпалението? Дали малкият крал щеше да има късмет и този път? Не! През средновековието възпалението на сляпото черво бе смъртоносно. Долф не можеше да си представи, че тази участ ще сполети точно Каролус. Не искаше да го повярва, беше прекалено страшно. — Марике — прошепна той — Трябват ми кърпи, намокрени в леденостудена вода. Бързо. Станът се намираше недалеч от една рекичка — Требил. Марике се върна скоро с чисти кърпи и стомна с прясна вода. Долф започна да слага неизцедените парцали върху корема на Каролус, сменяше ги през пет минути, мокреше челото на болния, правеше всичко, което можеше, за да ограничи възпалението. Нареди да сварят хладен билков чай и се опита да говори с бълнуващия Каролус.

— Откога имаш болки, Каролус? — настойчиво го питаше той, молейки се да не е станало прекалено късно. Каролус не го чуваше, но Хилде каза.

— Откакто напуснахме Кремона, не искаше да яде и понякога го чувах да скимти. Казваше, че му е лошо от горещината…

Долф изтръпна. Четирийсет и осем часа бе вървял Каролус с остро възпаление на сляпото черво, измъчван от болки и висока температура — и нищо не бе споменал. Един крал беше длъжен да търпи на болки и несгоди. Едва преди малко повече от час бе рухнал и вече не бе възможно нищо да се направи. Лежането и студените компреси не можеха да го спасят. Вероятно Каролус нямаше да дочака утрото.

Долф закри лицето си с ръце и захлипа. Леонардо и Марике се спогледаха уплашени. В отчаянието му прочетоха присъдата. Устните на момичето затрепериха и то смени мокрите парцали, без да му казват. Разбираше, че е безнадеждно, ала продължаваше да върши каквото и бе наредено.

Всеки път, щом малкият крал дойдеше на себе очите му диреха дом, Тадеус, който правеше всичко възможно, за да успокои детето, и му обещаваше, че отиде на небето. В един момент Каролус промълви:

— Берто… главен ловец — И малко след това: Рудолф ван Амстелвен, моят приемник. Възлагам ти… — и отново взе да бълнува.

Долф бе пребледнял. Той разбираше, че и останалите трябва да са чули тези думи. Когато вдигна поглед, очите му срещнаха Николасовите, пастирчето стоеше при входа на шатъра. То не каза нищо, само гледаше Долф със завист.

— Цялата нощ будуваха край умиращия. И с настъпването на деня малкият крал на Ерусалим напусна своите поданици.

Долф наблюдаваше застинал как дом Тадеус затвори безжизнените очи, как скръсти вдървените ръчички върху малките гърди. Наблюдаваше, когато опънаха красивата мантия върху телцето. Видя как Марике прибра кърпите и съдовете с вода, а по личицето и се стичаха едри сълзи. Чуваше, че Хилде се моли и дом Йоханис плаче. Но в действителност нищо не виждаше и не чуваше. Той все още не можеше да повярва. Такова ужасно поражение не бе изживявал. Беше надвил скарлатината. Беше успял да задържи на разстояние гладната смърт в Алпите. Беше измъкнал отвлечените деца от замъка на Шарниц. Бяха съумели да отблъснат нападението на селяните в равнината на По. Наистина, при всяко начинание имаше жертви, но Долф възприемаше всички тези събития като победи над един безжалостен, свят. Този път той беше загубил. Не бе успял да спаси детето, което обичаше най-много. Дом Тадеус напусна шатъра с наведена глава. Навън имаше стотици деца, които също бяха будували цяла нощ, бдейки с молитви. Монахът им съобщи, че Бог е повикал Каролус при себе си и малкият крал ще бъде погребан вечерта. Той им каза и последното желание на момчето: Рудолф ван Амстелвен да стане негов приемник. Новината бързо се разпръсна сред стана. Тленните останки на Каролус, облечен в разкошните си дрехи, бяха изложени пред шатъра. Децата минаваха покрай мъртвия в дълги редици, за да си вземат последно сбогом. Те слагаха цветя при главата и краката му, прекръстваха се и хлипайки, отстъпваха място на нови редици, които също полагаха цветя. Процесията беше покъртителна и продължи почти цял ден. Никой не мислеше за ядене, къпане, лов или риболов. Беше умрял един крал в истинския смисъл на думата и те му засвидетелстваха своята любов, преданост и дълбока тъга. Долф беше съкрушен от мъка. Той напусна шатъра, усамоти се и скърбеше. Никой не смееше да го заговори. Малкият крал бе погребан при светлината на залязващото слънце. Ковчег нямаха. Увиха Каролус в червената му мантия. Зарит в цветя, децата с благородническа кръв го отнесоха до гроба в сянката на едно вековно дърво. Докато войската пееше някакъв химн, малкият труп бе спуснат в изкопа. На Долф, новия крал, се падаше правото да хвърли първата лопата пръст върху цветната маса. Това му струваше неописуеми усилия. След него лопатите заизсипваха с тъп звук червенокафявата земя върху мъртвеца. Върху могилата засадиха растения, които бяха изкопали заедно с корените в околността. Няколко деца издялаха под ръководството на Берто кръст от хубаво, здраво дърво. Леонардо му издълба една латинска сентенция с ножа на Долф. Дом Тадеус отслужи панахидата. Погребението беше достойно за крал. Тогава тъмнината се спусна над стана и скърбящите деца си легнаха. Мнозина още плачеха и се молеха. Хиляди от тях не можеха да се примирят с таза голяма драма. Те поглеждаха плахо към Рудолф ван Амстелвен, който упорито отказваше да заеме мястото си в шатъра на елита. Дори когато дом Тадеус му напомни последното желание на Каролус, той поклати глава.

— Крал или не, моето място е сред децата.

Не изпитваше особено желание да се прави на крал на седем хиляди деца.

— Нека те сами да изберат човека, когото биха желали за приемник на Каролус. Аз не съм подходящ.

Децата не проумяваха отказа на Долф да изпълни завещанието на малкия крал, а от избори разбираха още по-малко. За да успокои тревогите им, Долф най-сетне обеща:

— Ще ви стана крал, но по-късно. Засега ще си остана обикновен кръстоносец като всички вас. След време, щом освободим Ерусалим, можете да ми се закълнете във вярност. Не по-рано. И този отговор ги задоволи.

Смъртта на Каролус имаше такова дълбоко въздействие върху децата, че дисциплината сама се върна във войската. Дом Анселмус, който беше водил нещо като календар през целия поход, изчисли, че ще пристигнат! Генуа около средата на август. Това беше повече от три седмици по-късно, отколкото се бе надявал, но може би все още щеше да е навреме. Той отново пришпори децата да бързат. И този път те го послушаха, защото очакваха с нетърпение края на пътешествието, морето и чудото. Така, потеглиха като един към планината. В тази суха и неплодородна област живееха малко хора. Опитваха се да си набавят необходимата храна, като ловува ха риба или беряха горски плодове. Берто предвождаше ловците, в тази работа той не отстъпваше на Каролус, а освен това беше по-предпазлив. Хората, които живееха в планината, се препитаваха предимно от грабежи, налагане на мита или набези в съседната равнина. Но децата бяха оставени на спокойствие. Големият им брой, песните и неудържимият им ход стреснаха разбойниците, освен това под ръководството на Леонардо защитата бе организирана както никога досега. Той вървеше по петите (в буквалния смисъл на думата) на нагледвачите и създаваше впечатлението, че бърза да стигне до брега не по-малко от монаха Анселмус или от Николас.

Най-странно бе поведението на дом Йоханис. Той също отказа да живее повече в шатъра, изглеждаше съкрушен от мъка и се влачеше на опашката, като клатеше глава.

— Рудолф — прошепна монахът една вечер — внимавай преди Генуа. Но колкото и да го разпитваше момчето, Йоханис не искаше да издаде нищо повече. Явно се измъчваше силно не само заради смъртта на Каролус, той очевидно се страхуваше. От какво ли?

16. НАЙ-СЕТНЕ МОРЕТО!

Утре ще видим Генуа! Утре ще стигнем морето! Тези думи се носеха от уста на уста и децата вървяха все по-бързо. Най-отпред беше Николас, не по-малко нетърпелив, облечен в своите снежнобели дрехи, които вече не бяха така бели, както в началото. Върху тях той носеше обшит със скъпоценни камъни колан, от който висеше скъпа кама, втъкната в обкована със сребро ножница. Коланът на Каролус. Долф бе останал с впечатлението, че малкият крал е погребан с всичките му скъпоценности.

Но Николас явно не бе устоял на изкушението и си беше присвоил това оръжие. Според Долф тази постъпка на пастирчето беше твърде детинска и той изобщо не я взе присърце. Николас можеше да си придава важен вид, колкото си ще — той си оставаше слаба личност и никога нямаше да успее да стане истински водач. И с драгоценни камъни да го заринеха, и със злато да го обсипеха — той беше и щеше да бъде марионетката на Анселмус, без собствена воля, без истинско достойнство.

Но Долф не беше разбрал, че за средновековния човек външността означаваше всичко, и давайки на Николас възможността да се окичи с кралските почетни знаци, той самият бе загубил част от влиянието си.

Генуа, утре ще влезем в Генуа! Тези думи наелектризирваха децата. Те си мислеха, че от плажа на Генуа ще видят Ерусалим от другата страна на морето. И ето че почти бяха пристигнали. Морето само трябваше да се разтвори и те щяха да се втурнат е радостни възгласи към Белия град. Уха, тогава да видиш как ще се разбягат дяволските сарацини! Малкият Тис бе отворил най-голяма уста от всички, чувстваше се силен като мечка и разправяше наляво и надясно, че той, сам, щял да се заеме поне с десет от тия дяволи.

Изведнъж бойкият ход на детската войска бе спрян. Вдясно от спускащия се надолу път се издигаше застрашителна каменна кула, обхождана от стрелци. Пътят бе препречен от едно отсечено дърво, охранявано от конници и войници с алебарди. Бяха стигнали до предния пост на града. Генуа беше отворена откъм морето, но планинският и гръб, който гъмжеше от разбойници и нехранимайковци, се пазеше добре. В онези времена Генуа бе най-силният, най-богатият и най-добре защитеният град на Средиземно море и човек не можеше да го наближи незабелязан. Нетърпеливата детска войска напираше. Леонардо ги укротяваше с мъка. Заедно с Долф той си проби път напред, където дом Анселмус и Николас преговаряха с дружинниците. За свое най-голямо учудване Долф откри, че монахът говори перфектно тоскански.

Макар от няколко седмици усърдно да учеше, по свое настояване, майчиния език на Леонардо, момчето не разбра много от това, което говореха. Студентът се натрапи като преводач.

— Градът вече знае, че приближаваме. Дожът не иска децата да влизат вътре. Ще ни осигурят свободен достъп до морето, но по друг път, така че да излезем на брега югоизточно от града.

На децата това им беше почти безразлично, стига само да стигнеха морето. Анселмус обаче се ядоса и взе да ги разправя едни от хиляда и една нощ.

— Генуа ще съжалява за това.

И той наговори още куп неща, заплаши ги с Божието наказание, увещаваше ги като търговски пътник, който се опитва да продаде някаква нежелана стока, но войниците бяха неумолими. Никой нямало да попречи на децата да стигнат морето, щом искали. Но не през града. Генуа не желаеше да ги приеме.

Дом Йоханис, който бе дошъл междувременно, се държеше много странно. Той прегърна дружинника, а по бузите му се стичаха сълзи.

— Бог ще те благослови за това, добри човече. Всеки ден ще се моля за теб. Анселмус срита колегата си, но и това не можа да го спре.

— Градът не ни трябва — извика той — Ще отидем до брега и това ни стига.

Долф не можеше да си обясни неговия възторг. Николас също гледаше и недоумяваше. Какво му ставаше на дебелия монах?

В края на краищата кордонът около града означаваше, че отново трябва да заобикалят. Дадоха им няколко войници да ги съпровождат и да им показват пътя. И тогава, в най-голямата горещина, те видяха отгоре… морето! Вдясно, между хълмовете, разположена всред обширна долина с многобройни планински разклонения, блестеше на слънцето Генуа. Така, гледана отгоре, тя приличаше на скъпоценен камък, който някакъв великан е изкопал от скалите и след това е изпуснал, той се е търколил по склона и се е спрял между планината и морето. Безбройните кули светеха на слънчевите лъчи като фасетки на диамант. Между тях проблясваха покривите на морето от къщи, а над всичко се издигаше върхът на катедралата, чиято половина беше в скелета.

Долф, застанал сред хилядите деца на хълма, гледаше с удивление мощните бастиони и валове, и подстъпи към пристанището, и кейови стени. Той гледаше надолу към най-богатия и най-силния търговски град на Европейския континент, който през 1212 година беше по-могъщ от бързо разрастващата се Венеция и прастарата Пиза. Един град на контрастите: разкошни църкви редом с мръсни колиби, дворци с мизерни квартали, складове с бунища. Един град, пълен със скитащи кучета, бездомни котки, великолепни впрягове, скъпоценни камъни и мръсотия. По улиците му човек можеше да срещне представители на всички народности на света: датчани и араби, славяни и гърци, ирландци, българи и сирийци, злополучни кръстоносци, неуспели купци, баснословно богати търговци и жалки просяци. Красиви жени, сакати деца, духовници, учени и отрепки, джебчии и миряни, мошеници и благородници. Един град, изпълнен с тайни, интриги и убийства, но и хранилище на шедьоври от всички части на тогавашния свят. Един приказно богат град, където бедността процъфтяваше. Един силен град, в който пропадаха хора от собствената си слабост. Един горд град, където ежедневно биваха унижавани човеци. Където мраморните стълби на катедралата бяха осеяни с вонящи просяци, където плъхове и бълхи скачаха из палатите, където въшките бяха повече от хората и където щеше да се реши съдбата на седем хиляди невинни деца. А оттатък града беше морето. Блестящо и необятно, ослепително в ярката обедна светлина, така че човек го заболяваха очите. Едно море, чийто отсрещен бряг се криеше далеч зад хоризонта, по което плаваха риболовни кораби и гребни лодки и се поклащаха салове с въдичари, над което кръжаха, спускаха се и отново се издигаха чайки. Средиземно море. Във века на Долф — място с непреодолима притегателна сила за летовниците от север. В този век — враг. Децата бяха замлъкнали. Почти не поглеждаха величествения град в долината, те гледаха към морето, към великолепното, синьо и неумолимо море. Никой от тях не беше виждал дотогава море и едва можеха да си го представят. Действителността ги беше изумила. Те гледаха с отворена уста неописуемата водна маса. След малко щяха да се спуснат към плажа. Николас щеше да разтвори ръце и водите щяха да се отдръпнат… Но сега, когато морето беше пред тях и бяха видели как се е простряло до края на света, ги обзе смътен страх. Как можеше да се дръпне настрани толкова вода?

Много деца от по-малките си мислеха, че градът там в ниското трябва да е Ерусалим. Колко време вече бяха на път, по-голям от това светът не можеше да бъде. Те надаваха възторжени викове, напираха и искаха вече да слизат, за да видят как ще се разбягат сарацините. По-големите деца едва ги удържаха. Но и те вече губеха търпение. Искаха час по-скоро да станат свидетели на голямото чудо, което им беше обещано. Искаха да видят как безкрайната водна маса ще се разцепи пред пастирчето. Ликувайки и крещейки от възторг, те изведнъж потеглиха, всички заедно, и се втурнаха надолу по хълма към плажа.

Децата се разляха на вълни по скалите, пръснаха се по хълмистия бряг и вдигнаха стана си на едно парче равна земя под сянката на чадърестите борове. Мнозина се опитаха да стигнат до града, но бяха спрени и върнати от войници. По всичко личеше, че Генуа не иска и да чуе за детската войска. Но това не обезсърчи най-малките. Те гледаха с копнеж към хоризонта — ах, колко е далеч! — зад който трябваше да се намира Бялата мечта на тяхната детска фантазия. Жадно поглъщаха с очи рибарските кораби, които кръстосваха край брега. И отправяха умоляващ поглед към Николас, към Леонардо, към Рудолф. Вече нямаха какво да ядат.

— Утре — каза Анселмус високо — Николас ще сътвори чудото. Опънете шатъра му, деца. Първо той ще пости и ще се моли един ден.

Те се съгласиха, въпреки нетърпението си. Чудо току-така не ставаше, човек трябваше да се подготви. Шатърът бе опънат в сянката на няколко бора и Николас мълчаливо се усамоти. Не пускаха никого повече в тази светиня, дори децата с благородническа кръв. Когато видя това, Долф почти изпита съчувствие към пастирчето. То вярваше толкова твърдо в чудото. Вярата може планини да премести, но не и Средиземно море. Вярата може да утеши човека в беда, но не и да отмени природните закони. Николас бе обречен да се провали. Долф знаеше това и му беше мъчно, въодушевлението на децата му навяваше и малко страх. Какво щеше да се случи на следващия ден, когато чудото не станеше?

Дом Йоханис обикаляше стана като кокошка, която не може да си снесе яйцето. Беше толкова нервен, че и Долф го забеляза. И плачеше. Плачеше неудържимо, галеше децата по косите, притискаше момчета и момичета до сърцето си и все викаше:

— Бог ще се смили над вас, миличките ми — докато най-накрая Долф се убеди, че човекът си е загубил ума.

Напразно Анселмус призоваваше към спокойствие изнервения монах.

— Я се поуспокой, брате. Децата ще си помислят, че над главите им е надвиснало нещо лошо.

— А нима не е… поде разтреперан Йоханис, но Анселмус го накара да млъкне.

— Тихо. Дай работа на децата. Аз трябва да отида до града. Още има достатъчно време.

— He, не — извика Йоханис и изведнъж падна на колене, направо върху каменистата земя. Той вдигна умолително ръце към Анселмус — Не го прави, Анселмус, заклевам те, не го прави! Нищо неподозиращ, Долф минаваше наблизо, без да го видят, и спря учуден. Анселмус нетърпеливо бутна с крак другия монах, така че дебелият Йоханис едва не падна.

— Стани, глупако. Да не си забравил какво възнаграждение ни чака? — И той изведнъж млъкна уплашен, защото съзря Долф — Ти какво дириш тук? Омитай се! Не е твоя работа какво имат да си говорят двама свети мъже. По-добре се погрижи децата да получат нещо за ядене. Долф не каза нищо, обърна се и се отдалечи. Но мозъкът му работеше със светкавична бързина. Изведнъж му стана ясно, че можеше да разкрие тайната на Анселмус, ако успееше да намери подходящ начин да заговори дом Йоханис. Какво не искаше той вече…

Какво ли не искаше той? От какво се опитваше да възпре Анселмус? Защо беше толкова раздразнителен и състрадателен към децата? Йоханис знаеше какво щеше да върши мрачният монах в Генуа и го умоляваше да не го прави… Какво да не прави? „Погрижи се децата да получат нещо за ядене…“ Да, това беше задачата на Долф и думите на Анселмус автоматически го бяха върнали към работата му. Скоро той видя, че спокойно можеше да остави това на децата. Рибарската дружина — стотици момчета и момичета вече беше тръгнала, въоръжена с мрежи и копия, към водата. Температурата и ги изненада: тя беше хладка! След леденостудените потоци и реки, от които седмици наред бяха вадили храната си, това море ги посрещаше с топлина. Те взеха да пият, но веднага изплюха с отвращение солената вода. Как можеха в такава топла и солена вода да живеят риби? А живееха. Цели стада дори. Риби, каквито дотогава не бяха виждали, и големи, и малки заедно. Децата се закатериха по скалите на брега и запретърсваха топлия залив. Те хванаха раци, крабове, полипи и всъщност не знаеха какво да ги правят. Долф им обясни как да изчистят и сварят улова си. Той ги убеди, че дребните сардини, прозрачните скариди и малките сепии са много вкусни, ако се приготвят, както трябва. Децата се нахвърлиха с въодушевление върху улова си, макар често да ги побиваха тръпки от щипките, от лигавите морски животни, от смукалата и странните очи. „Тази вечер солена рибена чорба — весело си помисли Долф. Най-сетне нещо по-пикантно!“

Много от малките рибарчета бяха ухапани. Раците в крабовете забиваха щипките си в голите крака и ръце. Болничната дружина едва им насмогваше. Но от практиката човек се учи бързо, а децата се учат още по-бързо. Те станаха по-предпазливи и скоро откриха как се хващат черупчестите животни и кои дупки в скалите предлагат по-голяма възможност за плячка. Петер се радваше.

Ловците също бяха наизлезли. Те претърсваха гористите хълмове около Генуа. Тези гори наистина не бяха така богати на дивеч като северните и бракониерството беше забранено, както навсякъде, но гладът караше децата да забравят всякакви опасности. Вода също намериха, това ще рече сладка вода. На половин миля от стана разследваните откриха едно поточе, което течеше към соленото море.

Генуезците не се занимаваха с детската войска. Те не пускаха малките в града, а какво ще правят по-нататък си беше тяхна работа, срещу плячкаджиите и бракониерите не се предприемаше почти нищо. Ако станеха прекалено нагли, изскачаха няколко войници, кръстосваха копията си и им препречваха пътя. Тогава децата се измъкваха, за да си опитат късмета малко по-нататък на юг. Долф не разбираше нищо. Генуезците не бяха вражески настроени, това беше ясно. Но пък и помощ децата не можеха да очакват от жителите на града. Те вероятно не бяха разбрали добре за какво бе дошла войската. Какво ли диреха тук? „И на мен не ми е по-ясно — каза си Долф наум. — Защо точно Генуа… тя е встрани от маршрута.“

Изведнъж той си спомни за странната възбуда на дом Йоханис и тръгна да търси монаха. Анселмус не се виждаше никъде, значи все пак бе отишъл в града. Николас се молеше сам в шатъра и отказваше всякаква храна. Дом Тадеус бе запретнал расото си и помагаше при риболова. Но къде беше Йоханис?

Най-сетне Долф го откри, малко настрани от бивака, в сянката на един храсталак. Той отново бе коленичил и имаше отчаян вид. Долф седна до него и го разтърси за ръката.

— Дом Йоханис…

— Остави ме на мира — глухо отвърна монахът. Той дръпна качулката на расото си върху главата и скри лице в ръцете си.

— Дом Йоханис, да не сте болен?

— Страх ме е…

— От какво?

— От морето…

На Долф му се стори, че сега разбира неспокойствието на Йоханис. Ако утре Николас понечеше да покори морето и не успееше, можеше да се случи нещо страшно. И предводителите на кръстоносния поход трябваше да признаят, че са измамили децата.

— И мен ме е страх, дом Йоханис — сериозно каза Долф — И аз като вас съм скептик. Не вярвам в чудото! Монахът вдигна глава и удивено погледна момчето.

— Не е това — измърмори той.

— Значи вярвате, че чудото ще стане? Йоханис поклати глава.

— Корабите — прошепна той едва чуто — Не ми излиза от главата какво се е случило с децата, които се качили на корабите в Марсилия. Долф вече не разбираше Нищо.

— Кои деца?

— Франкските деца… преди няколко седмици. Долф отново бе изправен пред загадка.

— Качили се на корабите — промълви монахът — след като морето отказало да пресъхне пред краката им. Пет кораба имало, трите потънали в бурята. Останалите два… Казват, че оцелели и на туниския бряг децата … — Той замълча, сломен от мъка.

— Дом Йоханис, нищо не разбирам. За какви деца говориш и как са стигнали те до корабите?

— Корабите ги чакали в пристанището на Марсилия.

— Да, но… кой тогава е организирал всичко това и…?

Изведнъж Долф си спомни, че Леонардо разправяше за някакъв друг кръстоносен поход във Франция. Също като този и започнал приблизително по това време…

— Дом Йоханис, не можете ли да говорите малко по-ясно? Какво се е случило с тези деца и как са отишли точно в Марсилия?

— Планът бил такъв. Двама мъже и едно овчарче ги завели дотам. Децата знаели само, че отиват към Обетованата земя. Стефан, овчарчето, щяло да пресуши морето, така че пеш… Ала с морето, естествено, не станало нищо и тогава децата се разочаровали дълбоко и се отчаяли. Но там имало пет кораба, които чакали от една седмица. Предводителите им казали, че тези кораби ще ги закарат до Обетованата земя.

— Добре, но какво търсят тогава в Тунис?

— Не разбираш ли, Рудолф? Корабите са поели направо към Северна Африка, към пазарите за роби. Такъв е бил замисълът от самото начало.

— Какво!

Долф трябваше първо да проумее всичко това. Лека-полека размерите на безобразието започнаха да му се изясняват.

— Значи… децата са били предназначени за… Но това е нечувано! Дом Йоханис, да не искате да кажете, че и тези германски деца… Че в пристанището на Генуа чакат кораби, които трябва да ни закарат в Африка, където ще ни продадат в робство? Това ли имате пред вид? Монахът кимна и плахо се огледа.

— Значи затова… затова вървяхме към Генуа… Милостиви Боже, това е…Дом Йоханис въздъхна дълбоко.

— … и три кораба потънали, всички вътре се издавили — тъжно мърмореше той — Трябва да е станало точно в дните, когато и на нас ни беше толкова трудно, при онова лошо време в планините.

— Ами… ами… нашите деца? Дом Йоханис замълча засрамено и наведе глава.

— Да не би да искате да кажете — прошепна Долф ужасен — че и нас ни чакат кораби, тук, в Генуа, за да ни откарат в Африка, докато децата си мислят, че отиват в Палестина? Мъжът кимна.

— И вие… вие ще допуснете това?

— Не! — извика монахът — Не мога, не мога повече! Как ли не молих Анселмус… но не иска и да ме слуша, иска да продължи, не иска да изпусне чувалите със сребро.

— Значи работата е предварително уговорена — кипна Долф — През всичките седмици ми беше ясно, че тази красива приказка е лъжа, че зад нея се крие нещо, нещо тайно и долно… Дом Йоханис, откога го знаете?

Мъжът не отговори.

— Знаели ли сте го, през цялото време… още от Кьолн? — недоверчиво попита Долф.

Тишина.

— Вие… вие сам сте…?

— Не. Не аз… дори не Анселмус. Но ние изпълнихме този план.

— Кой го измисли? На кого му дойде тази нечувана идея да събере хиляди деца и да ги примами с разни врели-некипели да отидат до някое пристанище, за да ги натовари там на кораби като роби? Кой?

Йоханис сви рамене.

— Може би Анселмус? Мълчание.

— Е, хайде, дом Йоханис, кажете нещо. Какво ще става по-нататък? — Не зная — жално промълви монахът — Закъснели сме. Дано даде Господ да сме закъснели и корабите да са отплавали.

— Закъснели ли?

— Трябваше да сме тук някъде към средата на горещника[1]. А вече отдавна е влязъл сърненът[2].

— Да… и аз така мисля. Средата на август… Аха, значи затова Анселмус все бързаше! Затова ни пришпорваше и се ядосваше при всеки престой!

Йоханис кимна.

Долф все още трудно проумяваше нещата. Струваше му се просто невероятно, че е възможно възрастни хора да стигнат до мисълта да продадат в робство в северноафриканските страни хиляди нищо неподозиращи деца.

— Ерусалим не се намира в Северна Африка — бавно каза той.

— Зная, и Анселмус го знае — знаеш го и ти. Но децата не подозират нищо.

— И защо? — отчаяно попита Долф.

— Обещаха ни много пари. В Генуа щели да ни дадат по един динар на дете, ако е здраво и силно.

— Не е зле — неволно каза Долф, който междувременно се беше запознал със стойността на сребърниците през тринадесети век — Седем хиляди динара… това е цяло състояние! Йоханис кимна и потрепери.

— Вече не ги искам — промълви той — Не мога… Всички тези деца, те са така безобидни, не знаят нищо, искат да отидат в Ерусалим… Толкова ги обикнах, Рудолф.

Долф кимна с глава. Но ужасът му нарастваше. Марике на пазара за роби в Тунис. Красивата, решителна Хилде. Русата Фрида с нейните познания за билките, силните Берто, Петер, Франк, Карл… Немислимо беше!

— Това не бива да става, дом Йоханис! Монахът се преви на две.

— Не ме наричай дом, не заслужавам тази титла.

— Не сте ли истински монах?

— Не. Вече не… Ах, Рудолф, някога бях добър човек, някога исках да стана свят мъж. Но не го заслужих. Изгониха ме от манастира като недостоен… И тогава животът ми стана труден. Нямах бъдеще, нямах професия, станах скитник и трябваше да се препитавам с кражби и грабежи. В Генуа срещнах Анселмус, и той беше загазил като мен. Но бе по-обигран, а и по-безскрупулен. Познаваше много хора с лоша слава — капитани на пиратски кораби, контрабандисти… Знаеше един мъж на име Болио, който ни попита дали искаме да му помогнем. Кой е измислил плана за набирането на деца от северните страни, това не зная. Но Болио ни разказа за двама преоблечени монаси, които отишли във Франция, за да съберат бездомни и скитащи деца и да ги докарат в Марсилия. Запита ни дали искаме да направим същото в германските земи. И ни обеща царска отплата. Цената на силните руси деца била висока в Тунис. Арабите много ги купували. Долф потрепери от погнуса и се опита да се овладее.

Изпитваше огромно желание да хване Йоханис за гушата и… Успокои се с голямо усилие.

— И вие се съгласихте?

— Какво ми оставаше да сторя? Нямах избор… А и не виждах нещо кой знае колко лошо в това.

— Смятахте, че е нормално да мамиш деца и да ги пращаш в робство? — слиса се Долф.

Йоханис отново сведе глава.

— Арабите се славят като образовани господари, робите им не живеят зле, ако са покорни. И какви деца трябваше да подберем? Сираци и безпризорни, избягали крепостничета, непослушни мързеливци, които и без това живееха от кражби и просия, които никога нямаше да остареят, тъй като бяха обречени да свършат на гилотината или да умрат в нищета на следващата зима… Да съберем тези деца и да ги продадем ни се струваше почти благодеяние, защото щяха да ги закарат в топли страни, сред един цивилизован и богат народ, щяха да живеят по-добре от когато и да било…

— … но като роби! — избухна Долф.

— Да.

— А на всичко отгоре и като роби на езичници! Йоханис кимна засрамен.

— Но защо трябваше тези деца да са от север?

— Руси и бели… такива харесват езичниците. Освен това тук, на юг… Ломбардските и тосканските рицари никога не са изпитвали голямо желание за кръстоносни походи. Италианците нямат нищо против да печелят от кръстоносци, но не и да участват в походите им. На север стана почти традиция да се ходи до Божи гроб, там все още е жив стремежът да се освободи Ерусалим. Особено сред обикновения народ. Височайшите особи вече нямат особено желание, но децата спокойно можеха да бъдат вдъхновени. Двамата с Анселмус сме ломбардци, говорим перфектно немски и… та така тръгнахме за Германия да видим колко деца ще успеем да подмамим. Там явно имаше ужасно много, много повече, отколкото бяхме очаквали. Прекалено много дори за шестте кораба, които щяха да ни чакат в Генуа в средата на горещника.

— Предполагали сте, че най-малко половината ще отпадне по пътя, ще измре или ще се върне?

Йоханис мълчеше.

— Колко подло — прошепна Долф — Злоупотребили сте с тяхната доверчивост, с набожността им… Разказвали сте им красивата приказка за Белия град, а през цялото време, през цялото време сте знаели, че… Как сте могли да направите такова нещо, Йоханис? Не ви ли е срам? Тези сръчни, храбри деца, които се бориха с трудностите толкова смело, които… които вече знаят какво значи свобода, точно тях сте смятали да продадете, като роби!

— Не мога — измърмори монахът съкрушен. Прекалено много ги обичам. О, Рудолф, не разбирате ли? Нали ги познавам! Нали видях как се защитаваха срещу дивите зверове, срещу разбойниците, срещу климата … как си помагаха един друг и се окуражаваха, и… Помогни ми, Рудолф. Те не трябва да станат роби, това не са същества без достойнство, а до едно великолепни хора, които трябва да бъдат спасени.

— Да, тук съм напълно съгласен с вас. Но как?

Долф потъна в размисъл. Той виждаше, че разкаянието на Йоханис е искрено. Трябваше само да се радва, че монахът не бе могъл да издържи докрай на тази гигантска измама. Ала гневът му от дяволския план беше твърде силен.

— Трябва да ги възпрем — прошепна Йоханис, който бе събрал малко смелост, облекчен, че е разкрил мъката на сърцето си — Трябва да не позволим да ги прилъжат на корабите.

— А те още ли са тук? Наистина ли са чакали през цялото това време? — попита Долф потресен.

— Не зная. Днес на обяд Анселмус тръгна за града да види дали ще може да намери Болио. Моля се да сме закъснели. Но не съм сигурен…Долф се сети нещо.

— Николас — извика той. — Знае ли Николас защо водите децата към Ерусалим?

— Не. Той вярва в кръстоносния поход.

— Как успяхте да му завъртите главата, та да си въобрази, че е светец, пред когото морето ще се отдръпне?

— О, това не беше толкова трудно. Още щом свърши зимата, двамата с Анселмус превалихме планината в поехме на север. Огледахме се за някое яко овчарче — и го обсипахме с чудеса. Изчакахме вечерта, запалихме един дървен кръст и иззад върха на един хълм, естествено така, че Николас да не вижда нас, а само горящия кръст. Но ние го виждахме добре… Той падна на колене и вдигна ръце към небето. След това бързо спуснахме кръста, угасихме го, а Анселмус закри с ръце устата си и се провикна с глас, идещ сякаш от дълбоко: „Бог те зове, сине“, защото тогава още не знаехме името му. И така, фокус-бокус, му направихме още куп магии. Късно през нощта, когато момчето спеше а то спеше навън, защото си нямаше дом — пропълзяхме до него и Анселмус взе да му внушава всичко това.

— Зашепна му, че чувал ангелски гласове, които го призовавали да тръгне към Обетованата земя с цяла войска от деца — все неща от тоя род. Овчарчето се пробуди леко, но слушаше; изтръпнало от почуда и ужас.

— И ако щеш вярвай, ако щеш недей, но то не се усъмни нито за миг, че е призвано. Най-сетне бяхме намерили момчето, което ни трябваше.

— Най-сетне ли?

— Да. Този номер бяхме изпробвали вече два пъти преди това. Първият хлапак се разкрещя и побягна, но падна в някакво мочурище и се удави. Вторият също търти да бяга — право при пастора на селото, за да му разкаже какво е видял и сънувал. Така и с него нищо не стана. Николас повярва веднага, че той е избраникът. Момчето явно е високомерно по характер.

— Безспорно — кимна Долф — И какво стана по-нататък?

— След като три нощи наред обработвахме Николас с невидими гласове и фокуси с огън и забелязахме, че той взе да нехае за стадото, тъй като се чувстваше като избраник на небето, ние отидохме при него открито, посред бял ден, и в монашеските си одежди, разбира се. Коленичихме, изказахме му почитта си и му разправихме как ни се е явило откровението, че той е избран да заведе войска от невинни деца в Обетованата земя. И че ние трябва да му помогнем.

— И той ви повярва веднага?

— Да. Тримата напуснахме областта и се отправихме към Кьолн. По пътя не спирахме да проповядваме и набързо спечелихме последователи. Така пристигнахме в Кьолн с няколкостотин деца и там Николас направо се развихри. Дни наред проповядваше на големия площад пред новата катедрала и притокът на деца нарастваше непрекъснато. Две седмици преди Петдесетница напуснахме града, а от обширните околности не спираха да прииждат деца. В Кьолн Анселмус и Николас бяха поканени от архиепископа. Аз не присъствах на този разговор и още не мога да разбера как са успели двамата да убедят духовника в свещената си мисия. Анселмус е хитър… Но в резултат получихме една волска каруца, впряг бели волове и шатър, а архиепископът дори изпрати племенницата си Хилде и нейния малък покровител Каролус. Те станаха причина, когато тръгвахме към нас да се присъединят и други деца от благородническо потекло. Според Анселмус това беше малко опасно. Никой нямаше, да го е грижа, че не е чул нищо повече за безпризорните и сираците, но ако някога се разбереше, че деца на аристократи са били продадени в робство, това можеше да ни създаде не малко проблеми.

— Боеше се от отмъщението на бащите ли?

— Всъщност да. Но за щастие не дойдоха много такива дена, а към тези, които имахме, се отнасяхме по съвсем различен начин.

— Да, вече видях — горчиво отбеляза Долф.

— Затова се зарадвах, че Фредо ни изостави още преди планината. Впрочем, войската беше станала прекалено голяма — такъв огромен наплив не бяхме очаквали. Едва напредвахме. А как щяхме да изхраним и опазим всички тези малчугани? Нямаше да е възможно и да ги настаним на шестте кораба, които щяха да ни чакат в Генуа. Но Анселмус каза: „Колкото повече, толкова по-добре. По пътя ще измрат хиляди. Само най-силните ще преживеят похода, а те носят най-много сребро.“ Долф потръпна от този цинизъм. Той процеди през зъби: Какъв изверг.

— … и тогава се появи ти — продължи разказа си Йоханис — Ти и Леонардо и това промени всичко. Първо си помислихме, че също си дете на рицар, беше толкова самоуверен. Упрекна ни, че не се грижим добре за децата, и това беше вярно. Още тогава аз се засрамих и цялото това начинание започна да ми опротивява. Ти сякаш падна от небето и ни научи как да организираме по-добре похода, така че да не умират вече толкова деца. И въпреки това ти нямах никакво доверие…

— Какво искате да кажете?

— Ти полагаше толкова усилия за здравето на децата, сякаш знаеше какво смятаме да правим с тях и единствената ти цел беше да ги закараме колкото е възможно по-силни и по-здрави в Генуа. Затова си мислех: „Анселмус и Рудолф играят една и съща Игра.“

— За търговец на роби ли ме мислехте? — избухна Долф.

— Понякога… не зная. Постоянно се съмнявах. А когато питах Анселмус, той ми отговаряше уклончиво. Но забелязах също, че те мрази и само иска да те използва като Николас.

Долф се опитваше да следи странните криволичения на мисълта на монаха. Това не му се удаваше.

— Мислех си — тихо каза Йоханис — че дяволът те е изпратил. Защото целият този план да се продават деца в Африка трябва да е бил замислен и от дявола. А ти помагаше на Анселмус, помагаше на децата да останат живи… Всяка почивка бе добре дошла за мен, колкото повече време вървяхме към Генуа, толкова по-голяма ставаше възможността децата да се изплъзнат от съдбата си и тогава открих, че и ти не бързаш. Това ме накара отново да се съмнявам. Когато ни сполетя скарлатината, си помислих: „Ето знак от небето. Бог не иска да стигнем до Генуа.“ А какво направи ти? Прогони болестта. Вече нищо не разбирах.

— Много по-рано трябваше да ми се доверите, Йоханис.

— Да, и аз виждам сега. Но не можех. Страх ме беше от Анселмус. Щеше да ме блъсне в някоя пропаст, ако забележеше, че падам духом и не искам да изпратя децата в робство. А на теб не можех да се доверя изцяло … През целия път се надявах на някакво чудо, на нещо, което би ни накарало да се върнем. Посрещах с радост всяка беда, която ни сполетеше. Но децата никога не понечиха да се връщат, никога не изгубиха смелост. Те искаха да видят морето, искаха да преживеят чудото, което им бе обещал Николас. Ах, Рудолф, какво да правим все пак?

— Да спрем децата. Да попречим на Анселмус да се свърже с капитаните на пиратските кораби.

На колене го молих…

— Анселмус не е човек, когото можеш да молиш. Единственият начин да попречиш на такъв подлец да изпълни плановете си е да го убиеш — навъсено каза Долф.

— Прав си, Рудолф. Анселмус е безпощаден.

— Крайно време е и ние да станем такива — горчиво отбеляза момчето.

— Какво смяташ да правиш? Ако се опиташ да обясниш на децата каква участ ги очаква, няма да ти повярват. А пък ако Анселмус забележи, че си разкрил намеренията му, смятай, че те е убил.

— И вас заедно с мен — потвърди Долф. Мъжът потрепери — Но вече е твърде късно — промълви неочаквано момчето — Анселмус е тръгнал за града…

— Знаеш ли — въздъхна Йоханис — Той очакваше с радост мига, в който ще те види как се качваш на някой кораб. Мисълта, че след няколко седмици ще те предлагат за продан на някой пазар за роби в Тунис, го изпълваше с дяволско веселие.

Долф отвори уста и пак я затвори. Той кипеше от гняв. Но Йоханис беше прав. Без да подозира нищо, подтикван от своята загриженост за Марике и хилядите други, момчето спокойно щеше да тръгне с останалите!

— По дяволите — изръмжа той — Скъпо ще ми плати за това този долен тип.

— Само така, Рудолф. Ти си толкова силен и умен — и не те е страх.

— А вас? Все още ли? Йоханис засрамено отвърна глава.

— Да — тихо каза той — Страх ме е, грешен съм. Не ми се мре, поне засега, ще бъда прокълнат…

— Йоханис, защо сега изведнъж ми се доверихте?

— Не е изведнъж… полека-лека. Виждах как те мрази Анселмус. Как искаше да те унищожи по време на народния съд. Тогава разбрах, че не си му съдружник, а най-големият противник.

— Не можахте ли тогава да ми разкажете каква е работата и какво крои Анселмус?

— Не смеех. А си и мислех, надявах се… Бог няма да допусне това. Никога няма да позволи да стигнем до Генуа. Но…

— Но стигнахме! Мъжът мълчеше нещастен.

— Ах, защо не ми разказахте всичко много по-рано! Тогава можеше и Каролус да е още жив — каза Долф и внезапно взе да плаче.

— Да — тихо се завайка Йоханис — Бог не позволи Каролус да стане роб. Прибра си го… И тогава разбрах, разбрах колко съм бил лош, какъв голям грях съм си сложил на душата и че трябва да направя нещо… нещо, каквото и да е, за да спра Анселмус, даже и да ми струва живота. Но все още не смеех, страх ме беше… Рудолф, аз съм страхливец. Зная, че съм лош, че трябва да се намеся, а не мога, не смея. Ти, ти си смел. Поеми моя дълг, аз съм прекалено слаб. Спри децата, за нищо на света не ги пускай на корабите. Това ще бъде краят им. Рудолф…

— Разбира се, че ще ги спра! — извика Долф.

— Какво ще направиш? Момчето нямаше и бегла представа за това. Да разкаже всичко на децата. Да, това звучеше съвсем просто, но дали щяха да му повярват? Мечтата за Белия град се беше врязла дълбоко в съзнанието им. Той се опита да размисли, но бушуващият хаос в мислите му не се уталожваше. Разкритието беше прекалено разтърсващо и той не можеше да вникне в него изведнъж. Ала нямаше време за губене, защото Анселмус беше в Генуа и уговаряше извозването на децата с пъклените си съзаклятници …

Но как може човек да уговори натоварването на хиляди деца, които очакват друго чудо? Които утре ще излязат извън себе си, тъй като обещаното чудо няма да стане и морето няма да се разтвори?

— Утре… — измърмори той — Йоханис, какво смята да прави утре Анселмус? Ще присъства ли, когато Николас се опитва да помръдне морето?

— Когато чудото не се извърши и децата се взират във водната повърхност дълбоко разочаровани и си мислят, че никога няма да отидат в Ерусалим, тогава Анселмус е решил да се появи и да каже: „Бог все пак се е погрижил да стане чудо, мили деца, той ни е изпратил кораби.“

— Точно така. И е сигурен, че децата няма да се поколебаят нито миг и ще се втурнат към корабите с радостни възгласи?

— Горе-долу…

Долф изпъшка. Върви, че спирай седем хиляди възторжени малчугани и то сам-самичък!

Но той не беше все пак сам! Йоханис можеше да му помогне. А и много повече помощници му трябваха, всичките му приятели!

— Йоханис, мога ли да разчитам на вас? Ще успеете ли да преодолеете страха си от Анселмус и да ми помогнете да спрем децата. Дори само за да си спасите душата?

— Рудолф, аз… да!

— Тогава поговорете първо с дом Тадеус. Разкажете му всичко, чувате ли, всичко! Той е добър човек, а е и умен. И дори не подозира за този пъклен заговор. Има голямо влияние върху децата, може би ще знае средство да ги спрем.

Йоханис трепереше. За свое най-голямо учудване Долф видя, че той се страхуваше повече от кроткия дом Тадеус, отколкото от неумолимия Рудолф ван Амстелвен.

— Не се двоумете, Йоханис — каза момчето и скочи.

— Нямаме време за губене. Трябва да действаме незабавно.

— Дом Тадеус ще ме прокълне — промълви мъжът, уплашен до смърт.

— Той ще ви прости с цялото си широко сърце — увери го Долф. И помъкна със себе си разкаялия се грешник.

Намериха Тадеус в единия край на стана, при Хилде и болните. Долф остави двамата мъже насаме и тръгна да търси Леонардо. Взе да се свечерява. Лагерните огньове лумнаха. Почти не ловяха риба и повечето деца си бяха „у дома“. Долф свари приятелите си да вечерят. Ядяха солена рибена чорба.

Долф награби бързо шепа варени скариди и махна с ръка на студента.

— Побързай, трябва да говоря с теб.

Момчето разказа почти на един дъх каквото бе чуло току-що от Йоханис. Леонардо слушаше мълчаливо, без да го прекъсне нито веднъж.

— Трябва да направим нещо — отчаяно заключи той.

— Как да обясним на децата, че са измамени?

Леонардо се замисли. Той беше възмутен, поразен, но не загуби самообладание.

— Какво смяташ да правиш? — спокойно попита студентът.

— Да попреча на децата да се качат на корабите.

— Това е добре.

— Но как? — плахо попита Долф.

— Много просто. Не си ли се сетил, че никой кораб не може да напусне пристанището на Генуа, ако дожът забрани?

— До… дожът ли?

— Да, херцогът на Генуа. Мъж с голяма власт, това мога да ти кажа — потвърди Леонардо — Слушай сега: ти ще останеш тук, защото утре ще става горещо и трябва да подготвиш моите нагледвачи. Аз ще отида в града и ще взема Хилде фон Марбург.

— Какво ще правиш в града? И защо Хилде?

— Рудолф, я си поразмърдай мозъка. Аз съм Леонардо да Пиза, синът на богатия търговец Фибоначи. Баща ми има партньори в Генуа. Ще взема от тях препоръчителни писма, ще издействам да вляза в двореца на дожа и ще осведомя херцога за всичко. Той няма да се развълнува от съдбата на някакви си там германски скитничета, но не би позволил християнски чеда с благородническа кръв да бъдат продавани в робство на неверниците. Затова ще взема със себе си Хилде, за да му докажа, че детската войска не е само паплач.

— Мислиш ли, че ще успееш да се добереш до херцога?

— Трябва да успея, с каквито и да е средства. А има и още един начин. Епископът на Генуа трябва незабавно да бъде информиран. Всички тези деца са християни; той не ще допусне те да бъдат продадени на езичници. Дом Тадеус знае ли вече за това?

— Заведох Йоханис при него и той ще му разкаже.

— Хубаво. Тогава най-разумно е аз да отида с Хилде при дожа, а дом Тадеус да осведоми епископа.

— Не е ли вече много късно да се ходи до града? Няма да ви пуснат.

— Мен никой не може да ме спре — спокойно заяви Леонардо. Долф взе с благодарност ръката му. — Какво щях да правя без теб, приятелю? — каза той развълнуван.

— Да, и аз това се питам — отвърна делово студентът. След това забърза с широки крачки към огъня и се наведе над Марике.

— Аз трябва да ви напусна за няколко дни, миличката ми. Грижи се добре за Рудолф. А ако не се видим вече, ще си спомняш ли от време на време за мен?

— Какво ще правиш, Леонардо? — учудено попита момичето.

— Ще ви спасявам, мило дете.

Той я целуна, бързо отвърза магаренцето си и изчезна в нощта. Марике дотърча при Долф.

— Какво се е случило? Защо си тръгва Леонардо? Не си ли отива все пак в Болоня?

— Още не, детето ми. Скоро ще се върне — утеши я Долф.

Но той съвсем не беше обхванат от такова спокойствие. Дали херцогът щеше да изслуша Леонардо? Дали дом Тадеус щеше да успее да се добере до епископа? А какво щяха да направят генуезците, когато откриеха, че на врата им са увиснали седем хиляди малки неудачници?

Долф се огледа. В лагера беше мирно и тихо. Децата ядяха, смееха се, споделяха очакванията си. На следващия ден щеше да стане голямото чудо, на следващия ден щяха да се спуснат по дъното на пресушеното море към Ерусалим. Генуезците имаше да се пулят! Какво нечувано нещо щеше да се случи!

А пред Долф стоеше задачата да се погрижи тези неща да не станат. Огромното им разочарование да не бъде използвано за пъклените планове на Анселмус…Той трябваше да ги подготви — но как?

— Ти не ядеш ли? — загрижено попита Марике. Долф взе още един залък и въздъхна.

Повече от месец беше на път — вече шест седмици и сега изведнъж успехът бе въпрос на часове! Как да подхване децата, как да им каже?

— Не можеш ли да ми обясниш какво става? — настоя Марике.

Долф я погледна, после погледна Петер, Франк, Берто, Карл, спомни си за Фрида в болничния лагер, за всички малки, храбри водачи и изведнъж намери решението!

— Да — каза той спокойно — Хайде да се посъветваме.

[1] Горещник — месец юли в народните говори — Б. пр. ↑

[2] Сърнен — месец август в народните говори — Б. пр. ↑

17. ЗАГОВОРЪТ НА БРЕГА

Леонардо бе заминал с Хилде и дом Тадеус за града. Долф изпрати Петер и Франк да свикат помощник-водачите на ударните отряди, Фрида, Мария и Марике също трябваше да имат готовност.

Не след дълго той се озова в кръг от стотина яки момчета и момичета.

— Слушайте, деца — поде — Трябва да се съберем на съвет, но това не може да стане тук, по средата на лагера. Хайде да отидем на плажа. Случило ли се е нещо? — учудено попита Берто.

— На път е да се случи и трябва да сме подготвени. Долф заведе групата при едно заливче между скалите, където не можеха да ги подслушват. Слънцето вече беше залязло, но още не бе се стъмнило напълно. Морето сякаш излъчваше светлина, докато луната се издигаше над морските борове и изтръгваше сребърни искри от водата. Любопитни като маймуни, децата насядаха около Долф и Марике и впериха във великия предводител очи, пълни с очакване.

— Както знаете, Николас се затвори в шатъра да пости и да се моли. Той се готви за чудото — започна Долф, без всъщност да е напълно наясно как да предаде посланието си на децата. Те кимаха въодушевено — Защото мисли — продължи момчето колебливо (това бе по-лошо, отколкото да те вдигнат в училище!) — че морето ще се отдръпне пред него още щом… щом изрече повелята…Отново всички кимнаха.

— Вярвате ли, че това ще стане?

— Обещаха ни — спокойно каза Франк.

— Да… зная. Но, как да кажа, има една трудност. Децата го погледнаха в Очакване.

— Ерусалим — съобщи Долф, изпотявайки се — не се намира от другата страна на тази вода. Ерусалим се намира на повече от хиляда мили на изток от нас… нататък! — Той разтвори широко ръка към вътрешността на страната.

Не разбирам — страхливо промълви Фрида.

— Ей сега ще разбереш — увери я Долф — Деца, по някаква случайност аз зная как изглежда светът. И къде са разположени държавите и градовете. Случайно го научих преди време от един мъдър старец. Чуйте: там, от другата страна, е Африка. И там живеят само неверници. — Африка ли? Децата явно бяха чували това име.

— Откъдето са лъвовете ли? — недоверчиво попита Петер.

Да, Африка, страната на негрите и дивите животни, страната на лъвовете, слоновете и пантерите… Това е страна, в която ние, християните, е по-добре да не ходим.

— Нас не ни е страх от неверниците, ние ще ги прогоним — войнствено се провикна някакво високо момче.

— Прав си, Карл, но ние трябваше да се изправим срещу турците в Обетованата земя, а не срещу мохамеданите в Тунис, на северноафриканския бряг. С тях нямаме работа. — А те не са ли същите? — попита Фрида. — Не, съвсем не. Нали знаете, че светът е страшно голям, така ли е? Трябваше да вървите седмици наред, за да дойдете в Генуа. А Генуа не е и на половината път до Ерусалим.

— Ерусалим е от другата страна на морето — упорстваше Петер.

— Не, Петер, вярно е, че за да отидеш в Ерусалим, трябва да прекосиш едно море, но не това. Зад това море е Африка. Затова и се чудех през всичките седмици на похода. Защо Николас и Анселмус ни водеха към Генуа? Не можех да си го обясня. Сега вече зная.

— Дом Анселмус и Николас ни казаха, че в Генуа морето ще се отдръпне — каза един силен нагледвач, чието име Долф не знаеше — Защото Бог им обещал. Как можеш сега да твърдиш нещо друго?

Долф си придаде важен вид. Беше дошло време на последната дума.

— Дом Анселмус ви е излъгал. Всеобщо изумление и глух ропот от възмущение.

— Защото побърза да продължи той — Анселмус не е истински духовник, дори не е монах. Той е авантюрист, разбойник, морски пират.

— Той може да чете! — извика Фрида.

— Така е, Анселмус е получил добро образование и са го готвели за свещеник. Но е тръгнал по лош път и са го изгонили от манастирското училище.

— Нима ти, Рудолф ван Амстелвен, искаш да кажеш, че Николас не е свято момче? — разнесе се заплашителен глас от задната част на кръга.

— Той е чул ангелски гласове и е видял един горящ кръст — извика друго дете.

— Да, зная, и Николас не ви е излъгал. Бил е съвсем честен. Той самият е бил измамен като всички нас.

— Бог никого не мами — провикна се Франк.

— Слушайте деца, сега ще ви разкажа как е станало това. Горящият кръст, който е видял Николас, е бил от просто дърво, Анселмус го сковал, запалил го и го размахал над един хълм. Нашето овчарче си помислило, че това е видение. Не е знаело, че го мами някакъв мошеник. Децата бяха изумени.

— А ангелските гласове — продължи Долф — също са били измама. Анселмус се е нуждаел от пастирче, което може да мине за светец. Николас е трябвало да повярва, че е избраник на Бога. Затова през нощта, когато заспал, Анселмус му наприказвал куп религиозни неща на ухото. Николас помислил, че му говорят ангели.

— Откъде знаеш всичко това? — логично попитаха няколко деца.

— Сега ще ви кажа. Още не съм свършил.

— Нищо не разбирам — обади се неочаквано Марике.

— Ти твърдиш, че Анселмус е излъгал Николас. Аз изобщо не го обичам и много ми се ще да повярвам, че е мошеник. Но защо? Не вярвам да го е направил просто така, на шега?

— И не е било шега — отвърна Долф с топъл глас. Очарователната Марике ставаше все по-умна! — Чуй сега, Анселмус всъщност е ломбардец, а както знаете на ломбардците човек вяра не може да има.

Той вътрешно се засрами заради този аргумент, който беше чиста глупост, но трябваше да накара децата да му повярват и затова се налагаше да ги избие на чувства. Битката край Олио, където загинаха над трийсет смели малчугани, беше още жива в паметта им. Той видя, че момчетата и момичетата закимаха енергично с глава.

— Подлеци са — чуха се гласове.

— Тогава слушайте добре. Анселмус имал прекрасен план. Отишъл в германските земи да събира деца за пазарите на роби в Северна Африка. Естествено, никое дете не би било толкова глупаво, та да отиде с него до пристанището на Генуа, ако предварително знае, че ще го качат на кораб и ще го откарат в Африка, където ще го продадат на неверниците. Затова Анселмус измислил тази лъжа. Ако си мислели, че вървят към Ерусалим, децата щели да го последват на драго сърце. За да придаде на измамата достоверен вид, му било нужно някое пастирче, което да си е въобразило, че е натоварено със свещена мисия. Разбирате ли сега?

Децата трябваше първо да размислят. Лека-полека започна да ги обзема силно възмущение.

Но преди да избухне гневът им, Долф вдигна ръце и заговори.

— Слушайте. Анселмус е искал да доведе децата в Генуа, защото имал тук приятели, които щели да го чакат. Шест капитани на пиратски кораби без товар. Те не могат да поберат седем-хиляди деца, дори ако бъдат натъпкани нагъсто. Но на Анселмус това му е безразлично. Той ще подбере най-силните и най-красивите и на тях ще разреши да се качат. Какво ще стане с другите, с по-малките, със слабите — това не го е грижа. Те могат да си останат на плажа, могат, ако питат него, и да измрат.

— Но ако морето пресъхне, няма да ни трябват кораби — извика Карл.

— Да, така е. Но дали ще пресъхне? Николас вярва в това. Ала Анселмус знае по-добре. Той знае, че това няма да стане и утре ще бъдете дълбоко разочароване. Защото не Бог е обещал на Николас чудото. Направили са го двама лъжемонаси, двама мошеници, които са искали да отведат в робство хиляди деца. Смятате ли, че Бог ще пресуши това море, за да отидете пеш до пазарите за роби? Защото на отвъдната страна не ви чака нищо друго. Никаква Обетована земя, тя не е там, никакъв Ерусалим със сарацини — той не е там! Само пустинен, горещ бряг и градове, пълни с араби, които ще платят богато за малките руси роби от север.

— Не сме видели никакви кораби — обади се Франк.

— Разбира се, те са в пристанището. Чуй. По пътя си давахме често дълги почивки и затова сме пристигнали в Генуа по-късно, отколкото е смятал Анселмус. Спомнете си как бързаше той постоянно. Боял се е, че капитаните няма да чакат толкова време. Аз зная намеренията му, деца. Утре, когато морето не се помръдне и не пресъхне пред нозете на Николас, Анселмус изневиделица ще дотича и ще каже: „Мили деца, Бог чу молбите на генуезците и не пресуши морето, защото без него градът е загубен. Но воден от своята добрина, той повели да стане друго чудо. Изпрати кораби, които ще ви закарат до Обетованата земя. Последвайте ме, корабите чакат.“ И какво ще направите вие тогава? Ще се развикате от радост и ще се оставите да ви натоварят и да ви отведат. Но не към Ерусалим, а към пазарите за роби на неверниците. Още не е късно, деца. Всички заедно Можем да попречим свещената детска войска да се качи на корабите в Генуа!

— Лъжеш, Рудолф ван Амстелвен — извика едно високо момче — Утре морето ще пресъхне. Николас ни обеща и той каза истината.

— Бих искал това да е вярно, момчето ми — отговори Долф — На драго сърце бих наблюдавал това чудо. Но ти се заклевам във всичко свято, че това няма да стане, тъй като Николас е бил излъган от Анселмус. За да придаде сила на думите си, той извади медальона с Дева Мария изпод пуловера си и го целуна. Този жест произведе известно впечатление.

— Но откъде знаеш всичко това, Рудолф? — ужасена попита Марике.

— И откога го знаеш? — побърза да се обади Петер.

— Мили деца, зная го само от няколко часа. Защото Анселмус не е бил сам, когато е замайвал Николас с чудеса и видения. С него е имало още един човек, неговия другар в злото.

— Дом Йоханис! — с ужас извика Франк. Точно така. Но дом Йоханис далеч не е такъв дяволски подлец като Анселмус. В началото той участвал в този цирк, а след време взел да съжалява. Когато умрял Каролус, сърцето му се свило. Днес на обяд ми разказа всичко, целия заговор. За съжаление едва днес на обяд. И аз отначало не вярвах на ушите си. Но Йоханис ми се закле, че говори истината. Той не иска този пъклен план да се изпълни. Не иска хилядите деца за които положихме толкова усилия, да бъдат отведени в робство и да попаднат в ръцете на неверниците. Затова днес ми разказа всичко със сълзи на очи. После отиде да се изповяда при дом Тадеус.

— И дом Тадеус ли е лъжец? — уплашено попита Франк.

— Не, дом Тадеус не знаеше за долния заговор нещо повече от всички нас.

— Къде са те? — изръмжа едно войнствено момиче. Да им прережа на всичките гръкляна.

— Спокойно, Мария, заминаха — каза Долф — Още щом чу за пъкления план, дом Тадеус тръгна да осведоми епископа на Генуа. Леонардо също отиде до града с Хилде фон Марбург. Те ще се опитат да влязат при херцога. А къде е Анселмус също зная. Отишъл е на пристанището да събере капитаните и търговците на роби и да им каже, че на брега стануват седем хиляди деца, които мислят, че ще ходят в Обетованата земя. Седем хиляди малки роби за неверниците! И да попита господарите капитани дали ще желаят да ги откарат на отсрещната страна, на големите пазари за роби в Тунис. Това прави Анселмус в момента. Утре по обяд ще го видим да се връща начело на цяла дружина капитани, за да ви каже да не се обезсърчавате… Защото разчита, че никой в детската войска не го знае какво крои. Не му е известно, че Йоханис се е разкаял и ни е издал всичко.

— Къде е Йоханис? — писна Фрида.

— Искаме да го чуем от неговата уста — присъедини се към нея Франк. Петер скочи.

— Къде е той?

— Доведете го, някъде из стана е — рече Долф — Но да не му сторите нищо лошо. Не забравяйте, че се опита да ви спаси, като издаде заговора навреме. Той много ви обича.

— Да, но се и погрижи да дойдем до Генуа за тоя, що духа — възрази му Петер разгневен — Стотици деца загинаха по пътя, а Йоханис мълчеше. Караше ни да вървим и все да вървим, през планини и горещи равнини. През цялото време е знаел какво ни чака в Генуа, но нищо не е казал.

— Днес той проговори, Петер, все още навреме. Децата зашумяха. Те обсъждаха помежду си станалото, някои още не можеха да повярват, че са били измамени така. Фрида, Франк и Петер се спуснаха да търсят Йоханис. В това време останалите засипаха Долф с въпроси, на които той отговаряше спокойно. Върху една гола скала момчето нарисува с мидени черупки и камъчета нещо като карта, за да им докаже, че Ерусалим се намира далеч на изток, а срещу Генуа е само Африка. След половин час трите деца се върнаха, дърпайки Йоханис за ръката. Когато свари около Долф над сто деца, деца със заплашителни, сърдити лица, мнимият монах отстъпи назад от уплаха.

— Не се страхувай — викна му Долф — Те са готови да те изслушат, Йоханис. Разкажи им това, което разказа на мен днес на обяд. Към разкаялите се грешници ние се отнасяме с почит. Йоханис седна до момчето, като трепереше от страх. Той изобщо не се чувстваше в безопасност сред войнствените деца, които тихо мърмореха. Но не се осмеляваше да побегне, веднага щяха да го настигнат и повалят.

Йоханис заразказва неуверено. За тъмното си минало, за отчаянието си, за стремежа към богатство. Как са внушили на Николас, че е имал божествено видение, за надмощието на Анселмус, но и за собствената си мъка при смъртта на Каролус. Той говори за усилващата се обич към децата, за нарастващото си разкаяние. Малките го гледаха в устата. Значи този човек, в когото се бяха уповавали, бил подлец и търговец на роби — и въпреки това те не можеха да го мразят. Той винаги бе проявявал доброта към тях. Беше ги окуражавал, подкрепял, помагал им бе. Освен това, няма случай, когато покаянието, истинското, дълбокото покаяние да не събуди умиление. Фактът, че не бе могъл да издържи на измамата докрай, говореше в негова полза. Любовта бе надвила злото в този мъж. И това беше основното, което въздействаше най-силно на децата. След признанията на Йоханис, изречени на пресекулки, малките бяха най-сетне убедени. Те инстинктивно се обърнаха отново към Долф.

— Вярвате ли вече? — попита той с облекчение. Тогава слушайте добре. Утре е решителният ден. Николас още нищо не знае, наредил е да охраняват шатъра и никой не може да проникне при него. А и няма да ни повярва, ако му кажем, че е бил излъган от Анселмус. Не ще го види сам, утре. Морето няма да се отдръпне пред нозете му. И какво ще стане тогава? Децата ще са дълбоко разочаровани. Може би ще искат да убият Николас — а това ние не бива да позволим. Вината не е негова. Може би ще се разбунтуват, трябва да се опитаме да ги удържим. И при всички случаи не бива да позволим да се поддадат и Анселмус да ги натовари на корабите, защото тогава са загубени. Можем да направим две неща: да пробваме да подготвим децата за неуспеха на чудото. Това е ваша задача. И освен това да опазим Николас, ако се провали — което е сигурно. А когато се появи Анселмус и заразправя, че ни е осигурил кораби, трябва да му запушим устата на минутата.

Съвещаваха се почти до полунощ. Най-сетне, луната отново се бе скрила, те си тръгнаха да спят. Бяха уморени, разочаровани, озлобени дори. Плахо поглеждаха към белия шатър, в който се беше усамотил Николас. Мълчаливо се натъркаляха край огньовете. Някои плачеха. Долф се страхуваше. Той наточи ножа си и тихо си мечтаеше Леонардо да е тук… Щеше ли да съумее да обуздае бесните нагледвачи утре? Щяха ли те да се подчиняват на заповедите на Рудолф ван Амстелвен, щом като собственият им командир се намираше в града? Той не знаеше. Не знаеше дори дали децата му вярват напълно. Все още в него имаше нещо странно, нещо тайнствено, което те не разбираха, не можеха да разберат. „И няма да се учудя — мина му внезапно мисълта, ако утре Николас се опита да прехвърли върху мен вината за неуспеха на чудото и за всички беди.“ Изпълнен със страхове и грижи, най-сетне той заспа.

18. ВЪЗМЕЗДИЕТО

Новият ден настъпи слънчев като предния. Слънцето изгря над хълмовете зад града, обсипа водната повърхност със златните си лъчи, заигра над пробуждащата се Генуа и целуна спящите деца, които доволно се протегнаха, изведнъж се сетиха, че този ден щеше да бъде велик, ден на чудото с морето. Те наскачаха с радостни възгласи. Само неколцина тръгнаха за риба. Особено малките шареха неспокойно напред-назад и се надпреварваха да питат:

— Не е ли станало още обяд? — после поглеждаха с нетърпение към неподвижния шатър. Какво ли правеше Николас? Молеше ли се, спеше ли… те не знаеха. Пет момчета със сопи охраняваха входа и не пускаха никого вътре. Пастирчето щеше да се покаже чак по обяд. А дотогава трябваше да имат търпение. Стоте деца, които Долф бе посветил в тайната предната вечер, се бяха заели със задачата си предпазливо да сеят съмнение и да подготвят изпълнените с надежда малчугани, че ги чака голямо разочарование. Те, естествено, не вярваха. Всеки от нагледвачите отделяше по една групичка и започваше едва чуто да разказва. Децата бяха обработвани така едно след друго, но единственото, което постигнаха момчетата, беше изумление. Разкритието за измамата се струваше на малките толкова невероятно, че те побягваха с рев и идваха да се оплачат на Рудолф от големите, които ги тормозели. Но Долф не можеше да ги утеши. Той ги препращаше към Йоханис, който седеше навъсен край входа на болничния лагер и изживяваше тревожните въпроси на хлапаците като едно непрекъснато мъчение. Но и той като Долф не можеше да ги успокои.

— Почакайте малко, деца. Всичко ще стане, както е пожелал Бог — мърмореше той натъжен. Ах, как бяха вярвали в голямото чудо, с какво нетърпение го бяха чакали. А сега над стана витаеше съмнението, сега се бяха появили деца, които твърдяха, че всичко било измама и морето нямало да се отдръпне. Това беше немислимо. Получи се съвсем обратното на замислената подготовка за голямото разочарование. Напрежението се усилваше. Хм, сега щяха да видят те, всички тия неверници! Щяха да видят как ще пресъхне морето и да разберат, че са послушали уловките на дявола!

Долф не полагаше почти никакви усилия и само отблъскваше децата, които се вкопчваха за него. Той съжаляваше всички, които продължаваха да се надяват и да вярват. Липсваше му дом Тадеус с неговото спокойствие и благост. Липсваше му Леонардо и язвителният му хумор. Веднаж дори се улови, че е тръгнал да търси Хилде, тъй като болничният лагер беше неуютен и жалък без нейното лъчезарно присъствие.

С напредването на деня напрежението приближаваше своята връхна точка. Нагледвачите обикаляха плажа добре въоръжени и хвърляха строги погледи наоколо си, така че децата, които вече се бяха събрали, плахо отвръщаха очи. Някои си въобразяваха, че чуват как небето бучи. Всъщност някъде навътре в страната бушуваше силна буря, но въздухът над брега си оставаше ясно-син и не падаше капка дъжд. Долф погледна часовника си. Единайсет и половина. Той отдавна не беше убеден, че механизмът върви без грешка. Често чуваше звън на камбани, а според циферблата времето им далеч не бе дошло. Но през средновековието то се измерваше по примитивен начин и се изчисляваше от монаси, които не разполагаха с чувствителни инструменти. Часовникът на Долф винаги се движеше около точното време. Не че това бе много важно, но в моменти като този, когато напрежението се усилваше с всяка минута, той чувстваше липсата на точността от двайсети век, на която човек можеше да се осланя и със завързани очи.

Долф взе със себе си Марике на плажа и двамата се качиха на една скала, която стърчеше над другите и откриваше добър изглед пред очите им. Той не изпитваше особено желание да стои сред децата, когато Николас щеше да направи своя напразен опит да помести морето. С времето се бе научил да се оттегля настрана, когато се появеше нужда от изкупителна жертва.

Анселмус не се виждаше никъде; явно беше още в града. Долф не знаеше дали да се радва или не. Щом пристигнеше, той веднага щеше да забележи, че пъкленият му план е разкрит. Но ако не дойдеше, как щеше тогава момчето да докаже, че той е подлец? Да се бориш с невидим враг не е лесно. Междувременно децата на плажа ставаха все повече и повече. Слънцето им бе казало, че наближава пладне. Всеки момент камбаните в Генуа можеше да звънят за обяд, всеки момент белият шатър можеше да се отвори и да се появи Николас. Неволно децата бяха оставили широка пътека от шатъра до брега. Те се тълпяха около разпенения прибой и по цялата ширина на плажа. Стотици се бяха разположили по високите хълмове, откъдето не се чуваше нищо, но се виждаше всичко. Бивакът под дърветата бе почти празен. Само Фрида кръстосваше още между болните и ранените и ги утешаваше.

— Ако не можете да ходите, ще ви занесем на ръце до Ерусалим — обещаваше им тя с треперещ глас, знаейки, че мечтата за Белия град си беше само мечта, прикритие за едно събиране на роби, взело нечувани размери. Долф наблюдаваше хилядите деца, които очакваха, притиснати едно в друго, часа на истината. Той видя каменните лица на ударния отряд и се възхити на спокойствието им. Видя и възторга на най-малките, нагазили до глезените в солената вода. Гласът на ентусиазирания Тис заглушаваше останалите:

— Сарацините ще избягат от нас, леле, как ще избягат само! Той още вярваше. Той още вярваше каквото му кажат. Стига само то да звучеше достатъчно примамливо.

— Ето ги — обади се изведнъж Марике. Долф погледна накъдето сочеше пръстът и и на известно разстояние видя Анселмус в неговото тъмно расо. Придружаваха го трима брадати мъже, които стояха до него на склона малко встрани от напуснатия бивак. Сърцето на Долф заби силно. Значи мошеникът бе дошъл! Явно и не подозираше, че планът му е издаден. Тримата мъже, които водеше, бяха сигурно моряци, капитани на пиратски кораби, чиито екипажи чакаха в пристанището стотици руси роби … Колко ли деца можеха да се поберат на един такъв средновековен кораб? Долф нямаше никаква представа. Но присъствието на тримата търговци на роби не му се нравеше.

Дали Леонардо не бе успял да се добере до херцога или до кмета? Дали дом Тадеус не беше съумял да убеди епископа? Какво ли се бе случило с приятелите му?

Все въпроси, на които само времето можеше да даде отговор. Колко ли беше часът? Часовникът на Долф показваше дванайсет и десет. Нетърпението на децата се усилваше. Няколко от най-малките бяха блъснати, паднаха по корем във водата и захленчиха. Двама от нагледвачите ги измъкнаха грубо и ги изправиха отново на крака. Хилядите детски гласове бръмчаха, сякаш цели рояци разгневени пчели кръжаха над плажа. Изведнъж в далечината отекна камбанен звън. Децата също го чуха и над тях се възцари дълбока тишина. Никой не помръдваше, никой не се блъскаше и не викаше. Всички глави бяха обърнати в една посока: към шатъра под дърветата върху склона.

Вратата на шатъра се отметна встрани и на входа се появи Николас. Той изглеждаше великолепно. Носеше трофейната ризница, а върху нея бялата си риза, придържана от колана на Каролус. Дългата му руса коса, грижливо сресана, лъщеше на слънчевата светлина.

— Архангел Гавриил — чу Долф гласа на Марике. И пастирчето наистина имаше такъв вид.

Николас изглеждаше отслабнал за изминалото денонощие. С бледо, изопнато лице и поглед, вперен право напред, той тръгна към плажа през шпалира от деца. Петте момчета, които бяха охранявали шатъра, вървяха мълчаливо след него. Зад тях децата отново се събираха, все още сред мъртва тишина. Това беше тишина на очакването, но и на съмнението, както усещаше Долф.

Той бе така завладян от мига, че забрави да внимава за Анселмус и пиратите. Гледаше как Николас крачеше към морето, без да поглежда ни наляво, ни надясно. Със скръстени ръце, с наведена глава. Беше станало толкова тихо, че Долф чуваше плисъка на вълните в скалата му. В това време камбанният звън секна. Когато стигна водата, Николас не забави ход. Той направи още няколко крачки напред, бос, докато навлезе до колене в плиткия прибой и почувствува допира от подгъва на бялата си риза в прасците. Тогава спря.

„Какво ли му е сега?“ — помисли си Долф. Живото му въображение работеше на пълни обороти и неволно се опита да се постави на мястото на овчарчето. Струваше му се, че той самият стои там, сам срещу морето.

…Николас вдигна ръце.

— Грамадно море, аз повелявам да се отдръпнеш пред Божиите деца. Тишина. Седем хиляди деца не смееха дъх да си поемат. Простите думи и дълбоката вяра, която излъчваше поведението на Николас, ги бяха омагьосали. Наистина беше вълнуващо човек да гледа това момче, застанало там долу, и да слуша звъна на неговия глас над вълните.

Но морето си остана каквото беше: необозримо, с ярки слънчеви отблясъци и полюшващи се лодки. Море, пълно с риба, раци и тайни.

— Боже, аз те моля, направи така, че морето да се отдръпне пред свещените деца, които идват да освободят Ерусалим. Дълбока тишина. Тих плисък от вълни в скалите, ромол от вода по камъчетата и водораслите. Едва чуто свистене от дълбоко поемащи си дъх деца.

Нищо. Морето не помръдваше, морето си стоеше на мястото — голямо, обширно и блестящо. „И аз чаках така през безкрайните минути върху камъка край Шпайер — неочаквано се сети Долф — И тогава нищо не се случи. Борех се със страха си, с това, което стана пред очите ми и което не исках да повярвам.

— Как беше телепортирано друго момче. Дали и Николас изживява сега същото? Убийствения страх, бавно нарастващата сигурност, че това, което желаеш с цялото си сърце и душа, няма да стане?“

Пастирчето все още стоеше в края на морето с очи, вперени във водната повърхност. Неподвижно, с вдигнати ръце. Ризницата, добре лъсната, искреше. Над водата полъхна вятър и изду бялата риза на Николас. Този лек бриз изведнъж съживи надеждата в хиляди съмняващи се детски сърца. Сега щеше да стане!

Николас вдигна ръце още по-високо. Върховете на пръстите му сякаш искаха да докоснат опънатото синьонебе.

— Отдръпни се, диво море! Отдръпни се пред божиите деца! Пусни ни да минем! Бог иска така!

Синьо, дълбоко, необятно и почти неподвижно се простираше морето чак до хоризонта. Слънцето искреше в едва забележимите вълни. Един солиден кораб влизаше в пристанището на Генуа. Морски птици прелитаха ниско, спускаха се за някоя риба и с крясък се стрелваха към небето…

С един скок Николас се обърна с лице към децата и се развика:

— Молете се… молете се, де!

Няколко деца направиха опит да коленичат, макар че почти нямаше място. Но повечето останаха прави и отказаха дори да скръстят ръце или да вдигнат очи към небето. Твърди, мълчаливи и неподвижни, те гледаха Николас.

— Молете се — отчаяно викаше той. „Започва да разбира, че е безнадеждно“ — помисли си Долф със съжаление.

Момчето отново се обърна към морето и заповяда на водите да се отдръпнат, да сторят път на детския кръстоносен поход. Той крещеше, гласът му мина във фалцет. Нави ризата си и направи още две крачки напред, като вдигаше високо крака, сякаш се канеше да тръгне по водата. Скоро вълните му стигнаха до кръста. Тогава той настъпи с босия си крак един морски таралеж …

Тези отвратителни зверчета се гушеха между камъните по целия бряг и щом човек стъпеше отгоре им, острите бодли се счупваха и оставаха забити в ходилото. Предния ден Фрида беше изчовъркала с една тънка рибя кост десетки такива трънчета от изранените крачета. Затова повечето деца влизаха да се къпят с обувките, те бяха същевременно и добро защитно средство срещу щипките на раците.

Но Николас бе влязъл бос и ето че това море, което той искаше да закълне, му даваше своя злостен отговор:

— Не…Той се олюля и закуца обратно към брега. Децата го посрещнаха мълчаливо, със сърдити погледи. Николас погледна в мрачните им личица, видя заплахата и с един скок се обърна пак към морето. Той беше отчаян. Кракът го болеше, морето нямаше намерение да се отдръпне. Сега в очите на всички момчето, все още красиво като архангел Гавриил, беше това, което си беше: преоблечен крепостник, фалшив и без достойнство.

Той отново разтвори ръце, издигна глас. Генерал, който иска да прогони врага, врач-баяч, който пъди злите духове към царството на тъмнината. Едно нещастно излъгано момче, което си е помислило, че може да стане светец и да отмени природните закони…

Но морето го отхвърляше. Морето се плискаше неумолимо в краката му. Морето му се присмиваше.

Тогава децата избухнаха. Рудолф ван Амстелвен беше прав, чудото не стана. Те бяха измамени и бяха изминали хиляди мили пеш, заплашвани от смъртни опасности, измъчвани от студ, жега, глад и беди — напразно! Те забравяха, че и Николас бе измамен също като тях.

Гневът им диреше отдушник. Те се нахвърлиха с крясъци върху овчарчето, за да го разкъсат на парчета.

Нагледвачите се намесиха незабавно и взеха да дърпат децата.

— Ще го убият! — писна Марике, ала Долф вече бе скочил, той се спусна от скалата и се хвърли сред тълпата. С всички сили затласка разярените деца настрани, като удряше, блъскаше, дърпаше и биеше. Ударният отряд правеше всичко възможно, за да освободи Николас. Момчетата размахваха тояги, изблъскваха децата, проправяха си с ожесточен бой път към средата на кълбото. Трофейната ризница спаси живота на Николас.

Той лежеше по гръб върху каменистия плаж. С разкъсани дрехи, с кървящи ранички по главата. Децата, стъписани от фурията, която се бе спуснала сред тях, взеха да отстъпват все по-назад, колкото повече нагледвачи напираха и ограждаха Николас в защитен кръг. Долф бе коленичил край пастирчето, когато ненадейно видя до себе си Марике, която взе главата му и я положи в скута си. Сълзи се стичаха по бузите и. Вдигна поглед и изкрещя на децата:

— Засрамете се!

Поръси с шепа солена вода кървящото му лице. От щипещата болка Николас отвори очи.

— Бог ме изостави… — промълви той с безмерна тъга.

— Бог няма да ни изостави — прогърмя един дебел глас. Ето, че се появи и Анселмус, а зад него — трима мъже с противен вид. Децата замръзнаха — Бог не помръдна морето, мили деца — продължи лъжемонахът благо, ала достатъчно силно, за да бъде чут от почти всички — Но той не ви е забравил и ви изпраща своята флотилия, за да ви преведе през водата до Обетованата земя…Долф скочи.

— Лъжеш! — изкрещя той. Децата зашумяха.

— Рудолф ван Амстелвен, аз ти заявявам, че не си достоен кракът ти да стъпи дори на корабите, които ни е изпратил Бог със своята милост…

— Кораби за роби искаш да кажеш — кресна му Долф в стъписаното лице — И хич не си мисли, че някой изобщо ще стъпи там! Рудолф ван Амстелвен няма да бъде предложен за продан по туниските пазари за роби. Нито пък което и да е от тези деца!

Анселмус бе пребледнял като платно. Той се обърна и викна нещо на тоскански към тримата мъжаги, които незабавно побягнаха. Марике изписка. Долф видя, че проблясва нож, и мигновено се метна връз краката на Анселмус, който не очакваше такова нещо, загуби равновесие и се стовари по корем върху момчето. Гласът на Петер заглуши останалите:

— Унищожете ги, тези подлеци!

След това настана хаос. Долф повали Анселмус и стотици деца се нахвърлиха върху него. През тялото на момчето минаваха забързани крачета. Плажът заприлича на разлюляно море. Крясъци, писъци и звук от силни удари изпълваха въздуха. Пронизителен вик на човек в смъртна опасност. Долф се опита да се изправи, но отново бе блъснат и се намери в хладката вода на пет сантиметра дълбочина. Бъркотията продължаваше. Най-сетне той успя да се вдигне на крака. Погледна и не повярва на очите си.

Повечето деца тичаха обратно към стана, няколко момчета бяха вдигнали Николас и го носеха към шатъра. Марике дърпаше Долф за ръката и му викаше нещо, но той не я разбра. Защото на опразващия се плаж недалеч от него съзря мятащо се кълбо от тела. От грамадата на борещите се се надигаха викове от страх, които ставаха все по-слаби, докато накрая замряха напълно. В далечината той видя тримата моряци, които се катереха с отчаяни усилия по склона, следвани от стотици ревящи деца…

Изведнъж кълбото на плажа се разпадна. Долф видя как от него се появи Петер с кръв по ръцете. И Берто, който се завтече към морето и се опита да охлади подутото си око с шепи вода. Видя как децата взеха да се отдръпват, мърморейки, с раздрани дрехи, след което закуцаха към стана. По телата на някои не беше останало почти нищо, плажът бе осеян с разкъсани дрипи. Какво ли, за бога, бяха правили?

Тогава му стана ясно. Сред купчина разпрани парцали лежеше това, което бе останало от Анселмус. Лицето му беше неузнаваемо, крайниците бяха странно разкривени, сякаш нито една кост не си бе на мястото, скалпът бе изтръгнат от черепа. Долф бързо се отвърна, стомахът му се сви и той повърна върху чакъла, докато по бузите му се стичаха сълзи. Бе мразил Анселмус, но краят му го изпълваше с погнуса.

Смъртноблед, той се запъти обратно към лагера, като едва се държеше на крака. Едно от благородничетата му махна с ръка и посочи шатъра. Вътре завари Фрида, която промиваше и превързваше раните на Николас.

— Как е? — попита Долф.

— Не е зле — отвърна Фрида — Само драскотини. Какво всъщност е станало на плажа? Защо са искали да убият Николас? Никому зло не е сторил.

Нейната проста логика трогна момчето. То си спомни с отвращение за разкъсаното тяло на Анселмус.

— Да, Николас не е сторил — каза той с мъка — Грижи се добре за него, Фрида — После забърза навън и събра няколко нагледвачи — Анселмус трябва незабавно да бъде погребан. Не можем да го оставим така на плажа.

Долф избягваше погледа на Петер. Но никога досега не бе разбирал с по-голяма яснота, че веднъж взривена, детската войска можеше да бъде много опасна. Той тайно се надяваше, че пиратите са успели да се отскубнат от малките си преследвачи.

Станът вреше и кипеше. На Долф също му беше черно пред очите и се чувстваше нещастен до смърт. За да уталожи възбудата на децата, той взе да дава заповеди напосоки. Рибарите трябваше да отиват за риба. Извика Берто и му каза:

Не е останало нищо за ядене. Събери си хората и тръгвайте на лов.

— Нареди на Франк да хване кожарите си на работа. Изпрати цели групи момчета и момичета да донесат прясна вода, на други каза да изтъркат казаните, да изплетат постели от сушена морска трева — само и само да имат какво да правят. Те се подчиниха, но продължиха да роптаят.

Какво беше останало от набожната детска войска, която бе тръгнала от Кьолн преди повече от два месеца с песни, молитви и надежди? Седемте хиляди оцелели от похода представляваха повече от когато и да било войска, ала набожността и невинността си явно бяха загубили завинаги. Долф си помисли с тревога: „Все по-трудно ще става човек да ги удържа. След като мечтата за Белия град се разби на ужасни парчета, те са изправени пред нищото. Далеч от дома, без средства за съществуване, на тях не им остава друго освен да крадат, да се бият, да премахват всички пречки по пътя си. Дали това ще са планини, равнини или хора, те ще минат през тях, в буквалния смисъл на думата.“ Ако зависеше от него, веднага щеше да свика на съвет няколкостотин малки водачи и техните помощници, за да решат заедно какво да правят по-нататък. Да се върнат в Германия? Наново през равнината на По, през Алпите? Но този път беше изключено да се съвещават без Николас. А той лежеше ранен в шатъра. Освен това пастирчето нямаше да смее известно време да се покаже. Шатърът, местопребиваване на водачи и благородници, беше един вид свободна зона, където никой нямаше да се осмели да ги безпокои. Но ако излезеше навън… Затова гласът на Долф екна над стана: — Петер, излови рибата от морето! Берто, да донесеш месо! Марта, тръгвай за плодове и корени! Карл трябва ни прясна вода, да напълниш няколко десетки бъчви!

И децата се разпръснаха — мърморещи, недоволни, разочаровани и ожесточени.

След час в стана се втурна триумфално една група. Децата размахваха възбудено някакъв трофей: голям крив нож, взет от единствения капитан, който бяха успели да хванат. Долф не попита какво е станало с него: прекрасно се досещаше. Анселмус бе погребан набързо без церемонии. Фрида и Марике превързваха драскотини и изранени крачета.

Вечерта премина сравнително спокойно. Децата сготвиха и се нахраниха, след което си легнаха рано, изтощени от вълнения. По изключение Долф прекара нощта в шатъра заедно с Марике и благородническите деца. Николас лежеше върху постелята си от суха морска трева и не отронваше нито дума. Йоханис не се показваше, той беше останал при Фрида в болничния лагер, където явно се чувстваше на най-безопасно място.

19. „НЕ ИСКАМЕ ДА СЕ ВРЪЩАМЕ!“

На следващата сутрин Долф се събуди от силни викове. Той излетя от шатъра и за своя най-голяма радост видя Леонардо, дом Тадеус и десетина войници и високопоставени личности от града. От пръв поглед се виждаше, че Леонардо идваше като благодетел.

Той действително бе успял да се добере до градската управа. Там изслушали разказа на студента отначало с недоверие, а после със силен гняв и издали заповед да се претърсват всички кораби, които се канят да напуснат пристанището, за да не може да се откара незаконно от страната нито едно германско дете. След това, разбирайки, че Генуа е обградена от седем хиляди малки, пропаднали кръстоносци, кметът се свързал с епископа, който междувременно бил осведомен от дом Тадеус. Духовникът също бил предприел някои мерки. Свещениците събирали големи количества дрехи, храна и обувки от вярващите — а кой не е бил вярващ през този век? Колите с милостинята трябвало да пристигнат в лагера по обяд.

Но това далеч не бе всичко. Градската управа беше решила да се отърве от децата възможно най-бързо — а това можеше да стане, като им се даде възможност да се върнат вкъщи. Градът бе готов да приеме няколко десетки малчугани, които нямаха домове, където да се завърнат, и желаеха да се хванат на обща работа по стоварищата на пристанището или при някой занаятчия… На пренаселената Генуа нямаше да и бъдат излишни все пак няколко сръчни ръце, бързи крака и храбри сърца. На желаещите да поемат обратно градът обещаваше провизии и въоръжена охрана до Милано. Долф въздъхна от облекчение. Значи можеха да се върнат. Йоханис си проправи бързо път напред.

— Аз ще се заема с организацията на похода обратно — увери той. Но един от големците (възседнал кон) изгледа строго монаха.

— Ти от лъжемонасите ли си, които са подмамили децата към Генуа? — заплашително попита той — Наредил съм да те задържат. Стража, хванете го.

Долф, който схвана половината от думите му, разбра какво става, когато видя, че двама войници тръгват към него. Той се обърна с молба към Леонардо:

— Кажи им да оставят Йоханис на мира. Децата имат нужда от него.

Студентът се зае енергично да увещава големците и най-сетне явно постигна целта си. Наказанието бе намалено до нещо като изгнание и Йоханис го чакаше смъртна присъда, ако се появеше някога на генуезка земя. Ако обаче искаше да придружи децата в похода им на север, тогава можеше да си върви по пътя.

Йоханис кимна и се засмя с огромно облекчение.

— Къде е Анселмус? Или и него искате да си запазите? подигравателно запита Леонардо.

Долф мълчеше потиснато. Петер отговори вместо него:

— Него го разкъсахме на парченца. Гласът му звучеше толкова рязко, че Долф потръпна. А на Леонардо явно му стана забавно.

— Точно това си заслужаваше този подлец. Надявам се, че сте го направили бавно.

След това той доложи на големците, че другият търговец на роби вече е получил справедливото си наказание. Те кимнаха със задоволство, обърнаха се и поеха обратно. Очевидно видът на хилядите занемарени деца не им бе приятен. Леонардо и дом Тадеус останаха в лагера.

— Къде е Хилде? — неочаквано попита Долф, когато се сети, че не я беше видял.

— Херцогът на Генуа се смили над нея и я прибра в дома си — въодушевено съобщи студентът — Следващата пролет ще изпрати вест на баща й, графа на Марбург, и тогава ще се реши по-нататъшната и съдба.

— Бедната Хилде. А тя какво каза?

— Какво може да каже? Само да се радва. Вече няма да промива вонящи рани и да спи на сено. Ще и намерят богат мъж, тук или във владенията на баща и. За Хилде не бери вече грижа.

— Тя беше щастлива при нас — тихо каза Долф.

— При тази разюздана орда? Ти пък. „Може би Леонардо е прав и така е най-добре за нея“ — помисли си момчето. Но не беше напълно сигурен. Херцогът не пожела ли да направи нещо за останалите благороднически деца? — попита той.

— Не. Попита ме кои са. Като чу, че са деца на незначителни рицари, не прояви интерес.

Долф поклати глава. Никога нямаше да свикне с огромното съсловно неравенство през този век.

Свършил ли беше детският кръстоносен поход? Долф си мислеше че е така — и се заблуждаваше. Ако някои деца в неговата епоха бяха излъгани така, те щяха веднага да се откажат и да уловят с две ръце възможността да се завърнат. Но не и тези дечица от тринадесети век. Поне повечето от тях.

Защо да се връщат в Германия, където дъждът шибаше земята, зимите бяха дълги и студени и където бяха оставили единствено мизерията си? Едва бе минала и половината от следобеда и от град Генуа пристигна дълга колона от каруци. Те носеха хляб, зеленчуци, плодове, стари дрехи и протрити обувки, тънки завивки и малки разпятия. Вехтории, ала за децата това бяха съкровища. Свещеници и войници от града контролираха разпределението. Те наблюдаваха с учудване децата, които бяха тръгнали с намерението да завладеят Ерусалим. Защото вместо заслепени деца, обладани от религиозен фанатизъм, те виждаха само жилави, разюздани същества, облечени в дрипи или почти голи, със загорели от слънцето и вятъра лица, с яки мишци, изсветлели коси и святкащи очи.

Те разбраха, че трябваше да изведат тази необуздана орда колкото е възможно по-бързо от земите на Генуа. И бяха благодарни на градската управа, че е взела мерки веднага и е успяла да задържи пълчищата извън стените.

След като каруците потеглиха и всички бяха сити, Долф започна да организира с помощта на Йоханис, Леонардо, Франк и Петер обратния поход. И навсякъде се натъкна на съпротива.

Най-вече помощник-водачите нямаха никакво желание да се връщат. Те искаха да продължат по-нататък.

Дали още не бяха проумели, че мечтата за Белия Град беше приказка, която никога нямаше да се сбъдне?

— Естествено, че не искаме да се връщаме — каза Петер, който се присъедини към размирниците — Какво ще правим там? Нищо не ни тегли назад към дома.

— Ние нямаме дом — упорстваше Карл.

— Не искам повече да прося по улиците на Кьолн провикна се Марике.

Долф попримига и потърси с очи помощ от Леонардо. Студентът само се смееше и потупваше Петер по рамото.

В този момент от шатъра излезе Николас. Дали бе разбрал какво е настроението в лагера? Децата очевидно бяха забравили вече за яда си към пастирчето. Изобщо тези деца забравяха твърде бързо. Още щом се появи той в закърпените си бели дрехи (този път без ризница), те почтително се отдръпнаха, както винаги.

Николас все още носеше колана на Каролус. В ръката си държеше разпятие. Беше му необходимо да събере цялата си смелост и подобаващо достолепие, за да излезе пред децата. Страха в сърцето си той се мъчеше да скрие под гордото държание и вирнатата брадичка. Долф веднага изтича до него и му подаде ръка. Те останаха така пред децата, много от които още гризяха комат, ябълка или шепа ядки. Марике даде на пастирчето половин хляб, който той прие с лек поклон. Наоколо настъпи тишина.

Николас не бе така сериозно ранен, както се опасяваше Долф. Предния ден ризницата бе запазила гърдите и ръцете му. Ноктите на побеснелите деца бяха издрали и изподраскали лицето му, по челото му минаваше кървав белег, едното му око бе подуто, дясната буза беше огненочервена и отекла — но това бяха дреболии.

— Деца — поде Николас — моята представа за това, което стана, не се сбъдна. Мислех си, че Бог ме е изоставил. Но Бог отказа да стори чудо пред една детска войска, сред чиито войни има подлеци, търговци на роби и мошеници. Чух, че Анселмус е мъртъв. Разбрах, че Йоханис има намерение да се върне в Германия с всеки, който го тегли към къщи.

Вие всички чухте думите на генуезките управници. Който иска, може да си ходи. Аз също чух, че Анселмус ни е подмамил към друго море и че Ерусалим се намира край други води, на изток от тук. Затова — слушайте добре — който не иска да продължи, може да остане в Генуа или да тръгне на север с Йоханис. Но който от вас желае да види Ерусалим, нека да ме последва. Защото аз ще поема на изток, където Бог ще разтвори морето пред нас!

Долф онемя. Особено когато хиляди деца изреваха, пощурели от радост:

— Николас, тръгваме след теб!

Какво окриляше тези деца? Все още приказката ли? О, не… надали вярваха в това. Те просто не искаха да се връщат. Прелестите и трудностите на живота на открито бяха придобили за тях особено очарование. Те виждаха света! И този свят бе по-голям, по-обширен и по-неочакван, отколкото са могли да предполагат. Месеци наред животът им се състоеше единствено в придвижване напред с крайна цел една мечта. Те искаха да продължат този път, докато стигнат края на света или на живота си.

Така детската войска се разпадна. Част от най-малките наистина искаше да се върне и на следващия ден се събра пред градските порти, предвождана от Йоханис и три благороднически деца. Не повече от стотина избраха Генуа.

За най-голямо учудване на Долф, обратно поеха предимно стадните животинчета, най-малките и глупавите. Но не и Тис, който все още искаше да прогони сарацините, не и Франк, Петер, Фрида, Берто, Карл или Марта…

Напразно засипваше Долф любимците си с аргументи.

— Но, Марике, какво може да ни предложи Италия? Морето на изток ще се отвори, колкото се отвори и това.

— В Кьолн ли да се връщам? — тъжно попита момичето — Защо?

Долф изпъшка. Малката Марике нямаше нищо, за което да си ходи.

— Остани тогава в Генуа, постъпи на работа при Хилде, като камериерка или нещо подобно. Хилде ти е приятелка, ще те закриля. Марике поклати глава.

Тя със сигурност не искаше да остава в Генуа, този голям град щеше да прилича досущ на родното и място: тесни улички, площади с църкви и безразлични хора, които избягват многобройните просяци с погнуса. И тук тълпи, крадци, опасности и малко любов към ближния. Богатите генуезци бяха събрали пари и храна за войската, от която искаха да се отърват възможно най-бързо. Заради самите себе си се погрижиха те за бедните, подведени деца — а собствените си бедняци отритваха и оставяха да умрат като кучета.

— Ако Николас продължи, ще продължа и аз — твърдо заяви тя.

— Ами аз? — изпъшка Долф — Какво да правя аз?

— Мислех си, че ще ходиш с Леонардо в Болоня.

— Леонардо смята първо да отиде при родителите си в Пиза. Едва догодина ще ходи в Болоня.

Решението на студента временно да остане при детската войска изпървом изненада силно Долф. Леонардо обясни лекомислено:

— От години не съм виждал семейството си. Сега, и без това съм наблизо, ще отида да поздравя майка си. Дали наистина беше така?

Долф не можеше да разбере младия мъж. С времето той се бе убедил, че през средновековието хората често говореха едно, а мислеха обратното. Особено пък италианците! Досега не бе почувствал Леонардо да изпитва носталгия. Дали студентът не искаше да изостави децата заради Марике?

— Остани тогава при нас — замоли се Марике. И Долф кимна. Изборът му не беше голям.

Войската, която навлезе отново в Апенините, наброяваше близо пет хиляди деца. Все още внушителни размери, срещу които планинците не можеха да предприемат кой знае какво. Тъй като обратно на север бяха тръгнали предимно най-малките или обезкуражените, добре или силно разредената войска изглеждаше по-могъща от когато и да било. Малки бандити, способни на всичко в отчаянието си, минаваха през страната под италианското слънце: бракониерстваха, ловяха риба, пееха и се влачеха, понеже вече нямаше кой да ги пришпорва.

Дом Тадеус вървеше с тях. От благородническите деца бяха тръгнали две: Матилде, едно разглезено момиче, което смяташе, че трябва да стане кралица на Ерусалим, след като Хилде е останала при херцога в Генуа. И Бертолд, най-малкият син на обеднял рицар. Едно невероятно плахо дете, което не смееше дори да се върне вкъщи и бе избягало от замъка на баща си само от страх заради по-големите си братя. И затова то продължи с децата мълчаливо, свито и обезсърчено.

Така те навлязоха в Тоскана. Начело вървеше все още Николас, всепризнатият предводител. След него, в неравни редици, идваха децата — разпасани, грабещи или просещи. Докато се намираха в рядко населената хълмиста област, те правеха всичко, което им хрумнеше. Крадяха кози, пилета, прасета. Беряха жито от нивите, ябълки от дърветата. Понякога се сбиваха кой да води някоя група. Не признаваха ни закон, ни забрана. Присмиваха се на разярените селяни и строгите рицари, на възмутените търговци и напътстващите ги селски пастори. Те се чувстваха силни и непобедими; всеки от тях беше въоръжен. Бяха разработили известна тактика, от която дом Тадеус изтръпваше, а Долф се развеселяваше. Щом наближаха някой град или гъсто населена област, те сякаш забравяха дяволиите си и на минутата се превръщаха отново в светите дечица, тръгнали за Ерусалим. Скръстваха ръце, вървяха с поглед, отправен към небето и пееха химни. Изведнъж придаваха на детския кръстоносен поход оня трогателен вид, който се описва в книгите по-късно. Правеха страдалчески физиономии и насочваха вниманието на уплашените граждани към дрипите и празните си стомаси. Преувеличаваха ужасите на похода, разиграваха комедии с изтощението си. Това разчувстваше силно жителите на прекрасната Тоскана. Те с охота даряваха децата с хляб и лакомства, носеха им бъчви с прясна вода и пушени бутове. Мислеха си, че слуховете за ордата от плячкаджии и бракониери са неверни. Тези деца бяха наистина вярващи, проникнати от свещен огън. Кой ли беше измислил тази тактика? Не бе възможно на всички да е хрумнала една и съща мисъл! Долф подозираше, че Петер е инициаторът. Той беше достатъчно умен и безсъвестен …Едва бяха подминали градчето и в детската войска се връщаше ваканционното настроение. Това се казваше живот! Те вкусваха сладката свобода в топлите ветрове, които вееха над хълмовете. Слънцето ги грееше. Украсени с венци от цветя, не познаващи вече никакъв страх, шумни и палави, те вървяха напред, все напред. От време на време стигаха до някое място, чиято красота трогваше дори тези равнодушни средновековни човечета. Езерце с идилични брегове. Или поток, който лъкатуши през естествени ливади, покрай гористи хълмове. Тишина, цветя, птички, подплашени животни. Ех, да можеше да останат тук до края на живота си! Защо да ходят в Ерусалим? Това беше раят…

И тогава сто-двеста деца оставаха да строят колиби, да ловят диви кози и да ги опитомяват, за да започнат нов живот. Дали тези поселища имаха шанс да просъществуват, Долф не знаеше. Понякога се съмняваше, друг път му се искаше самият той да остане на някое такова място, да организира селото, да направи, от него каквото трябва… Но заселващите се вече нямаха нужда от него. През дългите месеци на скитничество те се бяха научили да се грижат за себе си. Макар да им се струваше, че лятото в тази страна никога няма да свърши, те носеха със себе си от север спомена за продължителни, сурови зими, за глад и студ. Може би и в райската Тоскана щеше да настъпи зима, затова начаса започваха да се въоръжават за отпор. Строяха хижи и обори, ограждаха новото селище с палисади, запасяваха се с храни. Ако някога са мързелували вкъщи, то по време на похода се бяха отучили да безделничат. Работеха здраво и с радост, защото го вършеха за себе си.

Но децата бяха пленени и от градчетата по хълмовете, заобиколени с ров. Те блестяха на слънчевата светлина замечтани и въпреки това горди. Жителите им живееха, както те искаха, сами се управляваха, често се караха е други градчета, заставаха на страната на папата или на краля, когато двамата владетели за пореден път се хванеха за гушата, но никога не се отказваха от независимостта си и едно попълнение на войските нямаше да им бъде излишно. Градовете на Италия и най-вече на Тоскана бяха във възход. Гражданите имаха самочувствието на свободни хора, заслужаващи почит. Те усилено строяха манифактури, разширяваха търговията си, търсеха нови извори на благоденствие. Всички бяха увлечени в настъплението. Силните мишци, чевръстите ръце, смелите сърца и свежата млада кръв бяха добре дошли. Много деца не устояваха на съблазнителните предложения и оставаха.

Детската войска видимо оредяваше. Николас сякаш не забелязваше това. Той мечтаеше за Белия град на изток и не виждаше, че тази приказка почти не занимаваше вече умовете на последователите му. От време на време те се загубваха — но какво от това? Долф се надяваше да не стигнат скоро Пиза, защото там трябваше да се сбогува с Леонардо. Но, макар и не скоро, те все пак стигнаха.

Само преди година Долф бе посетил Пиза с родителите си по време на едно пътешествие през ваканцията. Тогава прочутият град го бе разочаровал. Той представляваше едно невзрачно селище, не по-голямо от Вурден. Стотиците хиляди туристи отиваха там главно, за да видят известната катедрала, по Площада на чудесата обикаляха само приходящи, които после продължаваха пътя си. Защото Пиза не можеше да им предложи нищо друго.

А сега! В началото на тринадесети век Пиза беше международен център, по-могъщ от Флоренция, по-голям от Рим, по-оживен от Генуа. Катедралата вече бе построена заедно с наклонената кула. Бастионите и крепостните стени се издигаха в пълния си блясък и слава, а не като сънливи останки от велико време, както в епохата на Долф. Той беше омаян. Какъв град! Леонардо настояваше приятелят му също да остане и да се възползва от гостоприемството на семейство Фибоначи. Предложението беше доста примамливо…

— Ами Марике?

— Но и тя ще остане при нас. Не зная дали ще мога да изоставя детската войска …

Това обаче не беше единствената причина за отказа на Долф. Той беше очарован от Италия на тринадесети век. Разликата с Италия, която познаваше от ваканциите с майка си и баща си, беше невероятна. Тази страна бе по-красива, по-девствена, по-интересна. Сред хълмовете на Тоскана човек можеше да се натъкне на руините от някоя римска вила или да се изправи пред полуразрушен храм. Реките бяха по-бистри и незамърсени. Пътищата — тесни, побелели от прах предлагаха безброй изненади. По хълмовете се издигаха горди замъци или малки, независими градове. По склоновете пасяха стада овце и кози, горите обитаваха безкрайно много птички. Нямаше рев на реактивни изстребители, бръмчене на коли, тракане на машини. Цялата страна излъчваше спокойствие, тишина и музика. Хлябът бе по-вкусен и от най-скъпото тестено лакомство през двадесети век. За по-фин вкус от този на дивите пуяци от дъбовите гори Долф не бе и мечтал! По цял ден чуруликаха птички, цвърчаха щурци, пееха селяни. И само на миля отново пълната тишина на летния ден с неподвижни борове, разцъфнали склонове, хиляди пеперуди, пчели, бръмбари. Жужаща, успокояваща тишина, която беше напълно непозната за Долф и го омайваше.

Той вече не можеше да замени с нищо свободния живот на открито, дори за изкушенията на Пиза. Нищо че беше могъщ център, невероятно красив и жизнен: той си оставаше един средновековен град с отблъскващи контрасти, пълен с плъхове, гад, просяци и мошеници. Намесван през някоя и друга година в нови и нови войни. Надменни и безсрамни бяха жителите му. Това не беше град, в който човек се чувства у дома си.

И така, двамата приятели с мъка си взеха сбогом. Марике си поплака и изхлипа:

— О, Леонардо, колко ще ни липсваш!

Петер и Франк мълчаливо стиснаха ръка на студента. Берто го прегърна и попита:

— Ще си спомняш ли понякога за Каролус? — и децата продължиха пътя си напред, все напред. През блесналите хълмове, през блата и гори, на югоизток.

Колко ли бяха останали? Най-много две хиляди. Голяма част се бяха заселили в Пиза. Немалки групи се отправиха към Флоренция, на два дена път, тъй като се бе пръснала мълвата, че там се готвят за война и ще имат нужда от работна ръка. За кратко време цяла Средна Италия се напълни с групи от германски деца, които говореха на развален тоскански и търсеха работа храна, подслон. Те бяха прибрани бързо и се сляха с местното население. В края на септември до провинция Умбрия стигна една малобройна войска от около хиляда и петстотин дивачета — гладни, готови на всичко.

20. В КЛОПКА!

Войската от професионални скитничета взе да се сблъсква с трудности. Лятото наближаваше края си, реколтата бе прибрана, селяните и рицарите защитаваха хамбарите си с мечове и вили. Овошките бяха обрани. Господарите на замъците излизаха на лов с огромни дружини и тежко на децата, ако ги хванеха да бракониерстват в горите или по хълмовете! А и подплашените от многобройните хайки животни не можеха да бъдат уловени толкова лесно. Детската войска отново изгладня.

Но, боже, през каква прекрасна страна минаваха. Полегати хълмове, покрити с цветя. Димящи стърнища и обагрени в бледожълто дървета, които блестяха на слънцето. Прозрачно сини езерца, където вече се събираха прелетните птици. Умбрия в късно лято — това беше раят. Долф не можеше да се насити да гледа, защото след всеки завой на прашния път се разкриваше нова панорама с невероятна красота. Той напълно бе забравил за празния си стомах.

Като скъпоценен камък искреше Тразименското езеро сред възвишенията. Децата бяха чували, че в него има много риба и не е трудно човек да го открие. И те стигнаха там след кратко объркване. Хиляда и петстотин деца, особено ако са изгладнели, все още представляват внушителна военна сила — така мислеше и графът на Тразимено.

Защото граф Лудовико Тразимено беше във война с град Перуджа и освен това трябваше да се справи с бунта на селяните си. Разгневен, задето е притиснат от две страни, владетелят бе изпратил един наказателен отряд да даде добър урок на непокорните крепостни. Димящи колиби, сринати хамбари, едно избито стадо трябваше да покажат на размирниците, че с господаря на Тразимено шега не бива! Но това не можа да смаже въстанието. Селяните съзнаваха, че с настъпването на зимата бяха загубени, ако не получеха помощ отвън. Затова се съюзиха с Перуджа. Жителите и управата на града не желаеха нищо така силно, както падането на Лудовико, тъй като владетелят на Тразимено им бе отнел правото да ловят риба в голямото езеро, а освен това вземаше мито от търговските кервани, които сновяха между Перуджа и Флоренция.

Няколко часа, преди нищо неподозиращите деца да стигнат брега на езерото, съгледвачите на Лудовико му сьобщиха, че голяма военна сила е напуснала Перуджа и се движи към замъка му. От друга страна приближаваха няколкостотин селяни, които нямаха какво да губят и щяха да се борят до последна капка кръв. Построен върху един нос в езерото и защитен от три страни с вода, замъкът на Тразимено бе силен. Но дали щеше да устои на две значителни бойни сили?

Децата му бяха добре дошли. Първите вести за тяхното приближаване почти хвърлиха Лудовико в паника. Още една войска? От три страни ли щяха да го нападнат? Но после му дойде наум, че би могъл да използва невинните деца. Той изпрати няколко войници и капелана си да ги пресрещнат.

Пратениците предадоха поканата на графа с мили думи. Лудовико предлагаше своето гостоприемство на детската войска. Малките можели да разположат бивака си около замъка на носа и да ловят риба, колкото си искат. Попитаха кои са предводителите им? За граф Лудовико щяло да бъде чест да ги приеме в замъка си и щял да се разпореди нищо да не им липсва.

Николас прие Посланието с изненада и радост. Дотогава не му се бе случвало някой могъщ владетел да го кани с такива церемонии. За него, пастирчето, тази покана беше нещо като посвещение в рицарско звание, той се почувства благородник. Изправи се тържествено, намести разкошния си колан и каза: — Предводителят съм аз. А това са моите военачалници.

При тези думи посочи Матилде в нейната хубава рокличка и Смутения Бертолд с пламнало лице. Момчето предпочиташе да остане в лагера, но не можеше да откаже. За него замъците и техните господари бяха смърт, не случайно бе избягал от къщи. Но да каже не… това той не бе правил никога в живота си. На всичко отгоре беше и водач. Пък макар и лош …

След като Леонардо напусна войската в Пиза, трябваше да изберат нов ръководител на ударните отряди. Долф? Не, той не искаше, Рудолф ван Амстелвен не беше побойник. Берто? Той бе най-високият и най-силният. Но не, и той не влизаше в сметката, тъй като не бе благородник. Фредо беше син на рицар, Леонардо — на богат търговец, а и беше учен, но един обикновен бивш крепостник като Берто никога не можеше да стане военачалник, така смятаха децата. И така Бертолд, единственото останало момче с благородническа кръв, получи поръчението да командва нагледвачите — доколкото беше останало нещо от тях… И естествено, той не бе в състояние да го прави. Беше плах, страхлив, при всяка заповед се изчервяваше като роза, позволяваше на разглезената Матилде да го тиранизира и в крайна сметка се стигна дотам, че Берто, неговият подчинен, организира заедно с Долф охраната на войската. Но по звание те си останаха помощници, а Николас и Бертолд — предводители.

Когато чу за поканата на феодала, Долф се замисли дали да не се присъедини към Николас и двете благородничета. Ала Петер го дръпна за ръката.

— Недей, Рудолф. По-добре остани при нас.

— Защо? Иска ми се да разгледам един умбрийски замък отвътре. Сигурно никога повече няма да имам тази възможност. Петер поклати глава.

— Владетелите никога не проявяват дружелюбие без умисъл — отсече той.

— Глупости — рече Долф — Графът е набожен човек и е вдъхновен от нашата свещена мисия. Петер изпръхтя.

— Един италианец? Хайде де…

— Тъкмо хората в тази страна са много набожни — не отстъпваше Долф — Самите те живеят в жалки колиби и мизерни къщурки, а какви църкви строят…!

— Те са хитри — упорстваше Петер. По инат той не отстъпваше на Рудолф ван Амстелвен — Много-много не ги е еня за кръстоносците, освен ако нямат някаква полза. Каква полза ще има този граф от нас ли? Я си задай този въпрос първо сам.

Долф нищо не разбираше. Той повика дом Тадеус на помощ.

— Петер твърди, че не вярва на гостоприемството на този владетел. Вие какво мислите, дом Тадеус?

— Не зная — призна си монахът — Аз едва говоря езика на тази страна, но днес видях неща, които ме безпокоят. Опустошени са цели имения. Опожарени села и плачещи жени … Изпотъпкани ниви, малко стада добитък и почти никакви хора. Като че ли в тази област бушува война. А това не ми се харесва.

— Точно така — прекъсна го Петер — Когато прекосяваш безлюдни и опустошени земи, трябва да си нащрек.

Долф кимна в знак на съгласие. Колкото и да беше жесток на моменти, Петер бе умно момче и Долф знаеше, че може да му вярва сляпо: Ако кажеше, че нещо не е наред, така и се оказваше. Затова Долф остана в бивака и заедно с Петер организира риболова. Берто претърси с дружината си бреговете за водни птици, а Фрида набързо уреди в единия край стан за лечене на изранени крака и други рани. Децата се заловиха с вещина за ежедневната си работа и всичко изглеждаше мирно и тихо. За пръв път от много дни насам щяха да се нахранят до насита. В това време под звуците на фанфари и ударите на барабани бе спуснат мостът пред нозете на Николас, Бертолд и Матилде. Предводителите бяха приети като крале. В рицарската зала им бе устроена празнична гощавка, докато навън, в светлината на залязващото слънце, веселите деца от народа палеха огньове, печаха риба и ядяха пресен хляб, опечен във фурната на замъка. Отново имаше почивка за тях!

Рано сутринта започна злощастието им. В края на гората, западно от вдадения навътре нос, се появиха селяните — доста повече от сто. Гневни, решителни и въоръжени до зъби с пики, вили, ножове, стрели. И тояги. Те излязоха от сянката на храстите и спряха — изглеждаше, че чакат нещо. Или може би искаха да останат извън бойния обсег на замъка, в началото на носа? Децата учудено разтъркаха очи и се разтичаха обезпокоени. Какво означаваше появяването на тази въоръжена орда? Дали селяните се бяха насочили срещу детската войска? Но от юг се появи нова заплаха. Оттам се зададоха немалко войници на кон — с мечове и копия, надянала ризници. Следваше ги пехота — с пики и лъкове. Тежки волски каруци теглеха обсадни машини. Не след дълго тази войска отряза носа откъм юг — и така децата попаднаха в клопка. Естествено, Лудовико бе видял всичко. Благородникът се изкачи със злорада усмивка на бойниците и огледа обсадата. Носът беше изолиран херметически, да се измъкнеш бе невъзможно, но враговете му сигурно си бяха помислили, че сънуват, виждайки замъка, който тъкмо са се канили да щурмуват, ограден от хиляда и петстотин добре въоръжени деца! Един невероятен буфер, какъвто нито селяните, нито перуджанци бяха очаквали да видят. Лудовико се смееше от сърце. Той разположи войни по бойниците, във вътрешния двор жените варяха казани с катран и вода. Тримата тържествено приети гости лежаха в подземията зад зарезени, здрави като желязо врати. Лудовико бе помислил за всичко. Между зъберите се появи един военачалник и се провикна надолу към уплашените деца:

— Кой ви е водач?

— Берто! — изпищяха някои.

— Рудолф! — креснаха други. Защото военачалникът говореше развален немски, а те веднага го бяха разбрали. Извикаха Долф, Берто и Франк и ги доведоха достатъчно близо, за да чуват.

— Вие ли сте водачите?

— Не — провиква се Долф нагоре — Това е Николас.

— Той и останалите двама засега са затворени. Ще ги задържим като заложници. Ще ся ги получите живи при условие, че първо прогоните обсадниците. Отначало Долф не повярва на ушите си. Няма Лудовико смяташе да използва децата като буфер? Какъв подлец! — мина му през ума. Той направи с ръце фуния около устата си и извика:

— Не ви разбирам! Огледа се безпомощно и повика Петер. Това беше вече прекалено! Не можеше да жертва децата, дори те да бяха готови да си проправят път със сила. Вярно, бяха войнствено настроени, но всичко щеше да свърши с кървава баня, а и кой можеше да гарантира, че тримата заложници са още живи?

Военачалникът между зъберите повтори посланието си. Чуха го не само Долф и приятелите му, но и стотици други. От тълпата се надигна рев:

— Взели са нашия Николас като заложник! Те не се тревожеха толкова за двете благородничета. Но Николас бе един от тях. Николас им беше скъп. Макар че се бе провалил в Генуа, те не искаха да се разделят с мисълта, че едно дете на крепостни беше достойно в Божиите очи да ръководи кръстоносен поход. Николас бе нещо повече от предводител, той беше символ на отритнатите по земята, които Бог ценеше наравно с кралете и благородниците.

— Трябва да обмислим предложението ви — провикна се Долф нагоре, след което се обърна. Петер, Франк, Берто и много други — те го бяха наобиколили и го гледаха с надежда. Как му липсваше сега Каролус, находчивият. И Леонардо, невъзмутимият!

— Какво да правим? — отчаяно попита той.

— Ще се бием — навъсено отвърна Петер — Но не срещу войската зад гърба ни. Трябва да нападнем замъка и да освободим Николас. Долф поклати глава. Нямаше никакво желание да заповядва на повече от хиляда деца да си разбият главите в дебелите стени на замъка.

— Да преговаряме с обсадниците — предложи Франк. Берто тревожно погледна през рамо.

— Вече се подреждат и оправят машините си. Всеки момент може да нападнат.

— Значи нямаме време за губене — реши Долф. Трябва ми прът и бяло знаме. Марике, Фрида, идвате с мен.

— Остани тук — уплашено извика Марике — Ще те убият.

— Ще убият всички ни, ако не се опитам да им попреча — логично отбеляза Долф. Тъй като един парламентьор не бива да бъде въоръжен, той пъхна ножа си във вълнената подплата на якето и го облече. Фрида взе бялото знаме. Разтворил празните си ръце, следван от Марике, Долф крачеше зад Фрида към струпаната войска в началото на носа. Той се страхуваше. Един от перуджанските вождове пришпори коня си, доближи се на половината път и изгледа Долф строго.

— От замъка ли идваш? — попита той на тоскански. Вест ли носиш от Лудовико? Знай тогава, че той трябва да се предаде безусловно. Да преговаряме не щем.

Долф не разбра и половината от казаното, въпреки уроците на Леонардо, в които Марике също бе проявила голямо усърдие. Затова и бе настоял тя да дойде. Но той схвана приблизително смисъла. Седмици наред се скиташе из Италия и всеки ден научаваше нови думи. Човек започва да разбира един чужд език доста бързо, виж, говоренето е друга работа. Той вдигна умолително ръце.

С мъжа заговори на развален тоскански, примесен с немски и латински думи:

— Намеренията ви към графа не ни засягат. Ние сме кръстоносци, само деца, и сме тръгнали към Ерусалим. Лудовико ни подмами в тази клопка. Сега иска да пробием обсадата ви. А ние не желаем. Не воюваме срещу християнски рицари.

Дали го беше разбрал предводителят? Дали бе поласкан от наименованието „християнски рицари“? — защото се виждаше, че не беше нещо повече от стотник. Той продължаваше да гледа децата мрачно и недружелюбно.

— Единственото, за което ще ви помоля — рече Долф примирено и почти умолително — е да пуснете децата свободно да се изтеглят.

— Ти кой си? — сряза го мъжът.

— Името ми е Рудолф Веха ван Амстелвен. Идвам от графство Холандия. Това е Марике, сестричето ми. А това е болничната сестра Фрида.

— Нямаш вид на син на благородник — презрително изръмжа стотникът.

Това означаваше: в износеното си яке и изтъркани панталони Долф изглеждаше като просяк.

— Аз съм беден поклонник, господарю, като всички тези деца.

Марике сключи ръце и вдигна големите си сиви очи към войника. Смелчагата я изгледа и на грубото му лице се изписа нежност. Може би самият той имаше дъщеричка на около единадесет години…

Мъжът явно се двоумеше. Той погледна над главите на тримата към децата в подножието на замъка, които чакаха, притиснати едно в друго, и се молеха мисията на Долф да завърши с успех. Но с тоягите, лъковете, копията и стрелите видът им не беше от най-миролюбивите.

— Откъде да знам, че не сте в съюз с Лудовико и че това не е хитрост, за да отвлечете вниманието ни и графът да може да се измъкне? — прогърмя гласът на стотника. Долф си пое дълбоко въздух.

— Пуснете ни на групи — помоли той — Не вярвам да сте тръгнали на война, за да се биете срещу деца. Вашият враг е граф Лудовико — но той е и наш враг. Подлъга ни със сладки приказки и престорено гостоприемство. Иска да ни използва като буфер. А ние не искаме. Ние сме мирни кръстоносци и поклонници. С политика не се занимаваме.

Този разговор му напомни първата среща с Леонардо, когато му беше толкова трудно да говори среднонидерландски. Той с мъка произнасяше усукания средновековен италиански, често си търсеше думите и се боеше да не би понякога да каже нещо, което не мисли. Можеше и да го изговори неточно… Но военачалникът явно го бе разбрал. Защото се изсмя подигравателно.

— Не вярвам в мирните помисли на тази детска войска. Каквото съм слушал досега не е било толкова мирно. Вие сте обикновени малки разбойници. А и да се биете умеете!

— Опасностите по пътя бяха големи, генералисимо — сериозно отвърна Долф. Званието генералисимо явно достави удоволствие на стотника.

Тогава от групата селяни, наредени край войската на Перуджа, се отдели един напет мъж и се приближи към парламентьорите.

— Моите хора искат да знаят кога ще нападаме съобщи той, докато оглеждаше недоверчиво трите деца.

От диалекта му Долф схвана още по-малко неща, но разбра думата „нападаме“, а и мъжът ръкомахаше към роптаещите селяни и към замъка, като гледаше въпросително стотника на коня.

— Чакайте! — смъмри го водачът — Като стане време, ще дам заповед.

— С преговори няма да се разберем — скептично каза селянинът — Искаме главата на Лудовико.

— И аз я искам и си затваряй устата. Да не би да смяташ да тръгнеш срещу деца, а?

— Бамбини? — Селянинът изсумтя презрително. Хубави деца! Като напаст от скакалци се спуснаха върху земите ни и каквото беше останало от Лудовико, тези малки диваци го окрадоха! Моите хора ги мразят не по-малко от тиранията на графа.

Долф разбра няколко думи — антипатията и омразата, думата „окрадоха“, и проумя, че нещата отново се обръщат против тях. Той бързо сключи ръце.

— Дайте ни възможност да се оттеглим, господарю. Умолявам ви. Бог ще ви възнагради.

— Мръсна сган е това! — извика вождът на селяните. Измет от север, дето ни я нахлузи на шията императорът. На драго сърце ще им намалим ръста с една глава.

Макар и да не разбра много неща, Долф не се и съмняваше, че мъжът бе настроен зле към детската войска. Той изпъчи гърди. Забрави смирението си на молещ и извика:

— Посегнете тогава върху невинния живот на едни деца! Но ще се удавите в кръвта им, да знаете! Да не говорим какъв позор ще падне върху войската, водила война срещу малки деца, които не могат да се бранят. Хайде, започвайте. Послушайте дявола. Убийте децата и монаха, който е с тях. Убийте ни, де. Цяла Умбрия ще потрепери от това позорно дело.

Марике бе затаила дъх от уплаха. Бялото знаме в ръцете на Фрида трепереше. Вождът на селяните понечи да се хвърли разярен напред, ала стотникът бързо обърна коня си между него и момчето.

— Как се осмеляваш, Рудолф ван Амстелвен! сряза го той.

Но като всички хора през средновековието, военачалникът изпитваше уважение към смелостта. Дори когато тази смелост граничеше с безсрамие.

— Закълни се! — кресна той на тресящото се момче. Закълни се във всичко свято за теб, че молбата да ви пуснем невредими не е военна хитрост.

Долф го разбра. Той извади медальона с образа на Дева Мария изпод дрехите си, целуна го и го вдигна.

— Мария, Божията майка, ми е свидетел, че казвам истината. С Лудовико нямаме нищо общо. Мразим го, както го мразите и вие. Бяхме подмамени в клопка и искаме да излезем от нея.

— Амин — твърдо каза Фрида.

— Амин — промълви Марике. Тя отново вдигна очи и каза едва чуто на развален тоскански: — Сега можем ли да минем? Моля ви…

Може би нейната грация нанесе решителния удар върху юначагата и умолителният поглед в красивите и очи смекчи сърцето му. А може би той наистина отстъпи пред позора, който щеше да легне върху родния му град, когато се разчуеше, че войската на Перуджа се е била срещу деца.

— Давам ви един час — отсече той — Ще заповядам на войниците си да ви пропускат на групи. Но помнете — едно погрешно движение, един хвърлен камък, и няма да гледаме нищо никого. Разбрано? Долф коленичи с благодарност.

— Вие сте благороден човек, генералисимо. Ще се молим на Бог да ви дари с победа. Може ли още една молба?

— Това не е ли достатъчно?

— Да, господарю. Но в замъка на графа имаме трима пленени. Николас, святото пастирче, и две деца с благородническа кръв. Ще пощадите ли живота им, когато завземете замъка? Войнът замря с отворена уста.

— Взели са заложници? Нечестивци… и вие ги изоставяте. Той се взря в момчето с лека следа от пренебрежение. Долф каза:

— Децата вярват, че вие ще освободите тримата невинни пленници, генералисимо.

— Да, да, стига толкова — Мъжът явно бе загубил в последната капка търпение — Хайде, тръгвайте. След един час нападаме.

Долф не чака повече. Той се поклони несръчно и хукна към стана заедно с Фрида и Марике. — Бързо, наредете се по двайсет. Скрийте оръжията под дрехите си. Оставете лъковете и стрелите. Трябва да изглеждаме невъоръжени и беззащитни. Войниците ще ни пропуснат. Хайде!

Долф с облекчение говореше отново на среднонидерландски. Дом Тадеус, Петер, Франк, Берто, Фрида, Труде, Марике, Карл, Марта и останалите нагледвачи и ловци веднага се заеха да събират децата и ги пускаха на групи към обсадниците. Наредените в бойни редици войници се отдръпваха да им сторят път. На Долф му идеше да изкрещи от облекчение. Пускаха ги! Хитрината на Лудовико отиде по дяволите!

Но хиляда и петстотин деца образуват дълга редица. А в замъка междувременно бяха разбрали, че детската войска отказва да се подчини на графа и се изтегля. Живата стена от млада плът, с която Лудовико бе оградил замъка си, се ронеше и сипеше навън. Перуджанци ги пропускаха.

Побеснял от гняв, графът даде своите заповеди. Дъжд от стрели се изсипа върху децата. От стените полетяха към тях клони с горящ катран. Те се разпищяха, забравиха за реда си и се втурнаха в паника към войниците и селяните, които се отдръпнаха още повече, за да им дадат възможност да минат. Скоро от бойния им ред нямаше и следа. В този момент бързо бе спуснат подвижният мост. Петдесетина ездачи изтрополиха по дървената му повърхност, за да използват настаналото объркване. Перуджанският военачалник съзря опасността и гласът му проехтя над местността. Войниците му сключиха редиците си със светкавична бързина и образуваха непробиваем блок. Близо петстотин деца, в чийто ариергард бяха Долф, Марике и Петер, останаха между двете войски и сигурно щяха да бъдат премазани при неизбежния сблъсък.

Начаса се спуснаха и селяните. При вида на господарските ездачи, които бяха опустошили дворовете и селата им само преди седмица, всички загубиха самообладание. Те се втурнаха напред с диви крясъци, като разблъскаха грубо децата, препречващи се в краката им. Долф се обърна и перде падна пред очите му. Първият ездач почти го бе настигнал. Забравяйки за всичко наоколо, момчето извади ножа си и улови летящия кон. Стоманеното острие се вряза дълбоко в гърдите на животното, което изцвили и се изправи на задните си крака. Предните сигурно щяха да смажат момчето, ако в този момент не го бе дръпнал един селянин, докато четирима други смъкваха ездача от седлото. Сблъсъкът между войниците на Лудовико, въстаналите селяни и перуджанци беше страшен. Върху носа настана пълен хаос, тъй като притиснатите деца, останали между биещите се, грабваха каквото им паднеше: парчета от строшени мечове, собствените си ножове, клони и сопи. Те се улавяха на гроздове за краката на ездачите и ги смъкваха от конете им. Пречеха на всички, но се биеха като лъвове. Бяха видели, че Рудолф ван Амстелвен пада и искаха да отмъстят за него.

А Долф не беше мъртъв, нито дори тежко ранен. Бяха го спасили селяните, които го мразеха. Той бе паднал и имаше голяма опасност да бъде премазан под конските копита. Но никой не го забеляза, когато успя да се изправи отново на крака под прикритието на един съборен кон. Той се огледа отчаяно. Къде ли бе Марике? Не я виждаше. С нож, капещ от кръв, в дясната ръка и с остър камък в лявата момчето си проби път към гората. Всички деца, отървали се невредими, се бяха събрали там, закриляни от дърветата. Мнозина вече дялкаха нови стрели и лъкове, сякаш очакваха всеки момент да им се наложи отново да се сражават за живота си. На самия нос битката продължаваше с нестихваща сила. Постепенно тя се преместваше по посока на замъка.

Бит, раздърпан, с множество кървящи ранички, Долф стигна до края на гората, където го пое Фрида. — Къде е Марике? — изпищя той. Никой не знаеше. Момчето се обърна. Откъм носа прииждаха, куцукайки, все повече деца. Те също си бяха пробили път с бой и това си им личеше. Но Марике не бе сред тях.

Хората на Лудовико не можеха да се справят с превишаващата ги сила на противника и бяха много затруднени от побеснелите деца, които се нахвърляха върху тях като разгневени пчели. Затова те се опитаха да стигнат подвижния мост, но успяха само седмина. Всички други бяха настигнати и повалени. След седемте портите бяха залостени и мостът вдигнат.

Лудовико още не се предаваше, но сигурно му бе ясно, че никога няма да удържи замъка с шепа мъже и нищо друго освен жени и деца срещу три войски. Той събра по бойниците всичко, което можеше да стои, да върви, да се бие и да стреля. Те се опитваха да отбият атаките с вряща вода, горящ катран, запалени стрели и големи камъни. Ожесточени деца преплуваха рова и се хванаха за веригите на моста. Отгоре ги обсипаха със смъртоносни стрели и камъни, ала селяните, забравяйки яда си към детската войска, им се притекоха на помощ и не след дълго дървеният мост падна с трясък. Перуджанци нададоха ликуващи викове и заблъскаха портите с тежки стеноломи. Най-сетне те поддадоха и тогава селяните, децата и войниците нахлуха във вътрешния двор, премахвайки всичко, което се осмелеше да им се опре.

Като видя, че всичко е загубено, Лудовико се опита да напусне крепостта откъм задната страна с лодка, но децата го забелязаха и двадесет малки рибари се хвърлиха в езерото, настигнаха бегълците и обърнаха лодката. С тежкото си въоръжение графът се удави. Десет деца също… Замъкът на граф Лудовико ди Тразимено бе паднал.

Селяните веднага започнаха да плячкосват, но военачалникът на Перуджа успя да предотврати опустошаването на целия замък. Този силен преден пост в езерото можеше да свърши добра работа на града му. Графът беше мъртъв, а повечето от войниците и крепостните му бяха загинали, защото за средновековните войни няколко мъртви повече или по-малко нямаха значение. В подземията на крепостта намериха пленниците — седем селяни и три деца. И десетимата убити. Очевидно в момента, когато Лудовико е разбрал, че детската войска се кани да напусне носа и военната му хитрина не е успяла.

Децата — или по-точно хиляда и двестате останали живи — междувременно бяха устроили нов стан в гората. Там се чувствуваха на по-безопасно място, отколкото на открития нос, станал съдбовен за тях. Засега те не можеха да продължат пътя си, имаха стотици ранени. Фрида и няколко десетки момчета и момичета не правеха нищо друго, освен да превързват, шинират и охлаждат подутини със студена вода. Повечето рани не бяха сериозни. Само някои, но Фрида най-безцеремонно нареди да откарат жертвите в завладяния замък, където те бяха приети веднага. Военачалникът на Перуджа бе възхитен от „мирните, невинни дечица“, които се бяха сражавали с такава стръв и допринесли за бързата и лесна победа.

В това време Долф не беше на себе си. Той обикаляше безпомощно и се хващаше за всеки срещнат.

— Къде е Марике? Къде е Петер?

При вестта за смъртта на Николас и другите две деца реагира едва ли не с безразличие. Пастирчето почти не бе обичал, както например Каролус, Марике или Петер. Но къде бяха те сега? Той се приближи да види купчината трупове на убитите от носа и сърцето му се свиваше от страх. Войниците копаеха гробове. Те погледнаха с любопитство дрипавото високо момче.

— Търсиш ли някого?

— Сестричето си…

Вече бяха направени три дълбоки рова. Един за мъртвите перуджанци, друг за загиналите деца и третият за убитите врагове. Умрелите бяха подредени в три редици и дом Тадеус ги обикаляше с молитви. Но Марике не беше сред тях, нито пък Петер.

Къде ли бяха те, какво им се бе случило? Дали не бяха паднали в езерото и умрели сред водните растения? Дали не бяха се озовали под копитата и обезобразени до неузнаваемост?

Той ги търси часове наред. Взе да помага на войниците да погребват мъртвите, като очакваше всеки момент със страх да открие сред загиналите приятеля или малката си любимка. Дом Тадеус забеляза, че е неспокоен, и хвана да го утешава с известните думи:

— Уповавай се на Бог, сине. Той бди над близките ни. „Как ли не“ — помисли си Долф с гняв. Карл също загина, и Марта, и Матис, рибарят, удави се, когато искаше да попречи на Лудовико да избяга през езерото. А всички тези деца вярваха искрено.

— Когато започна битката, аз мислех само за себе си промърмори той — Побягнах и се сражавах да спася кожата си. А Марике…

Долф се върна в стана едва късно вечерта. Насреща му притича Франк с превързана ръка, но иначе невредим.

— Петер иска да говори с теб, търси те навсякъде. Петер!

— Къде е той?

— При огъня, естествено, с Марике.

За най-голяма изненада на Франк, Долф седна на земята сред клоните и боровите игли и избухна в сълзи.

21. ГРОБНИЦАТА НА СВЕТИ НИКОЛАС

Те отново тръгнаха на път. Това беше единственото, което можеха да правят — да вървят до безкрай. Да се върнат назад бе точно толкова безсмислено, колкото и да продължават напред — освен дето връщането означаваше поражение. Дори сега бяха останали деца, у които не беше угаснала мечтата за Белия град. Но повечето вървяха по навик.

— Дали Бог ще ни изпрати кораби да ни пренесат до Обетованата земя, след като няма да разтвори морето, защото Николас е мъртъв? — попита малкият Тис дом Тадеус. На монаха не му оставаше друго освен да отговори:

— Каквато и съдба да ни отреди Бог, тя ще е добра за нас.

Фрида беше останала в замъка на Тразимено заедно с няколко болногледачи и с тежко ранените. След това щяха да отидат в Перуджа, тъй като бяха заложили живота си за нея. Военачалникът каза, че градът трябвало да им се отблагодари. Той бе харесал сърцатата руса Фрида и и предложи място в собствения си дом. Имаше син…

Труде пое работата на Фрида, подпомагана от Марике, която през изминалите месеци се бе научила да лекува рани доста умело.

Най-сетне децата стигнаха брега на Адриатическо море. Никой не се и опита да прави заклинания На води те. Те просто продължиха на юг по пясъчните плажове, край блата и през хълмове. В морето имаше тонове риба, но трябваше да бъде уловена. Появи се и нова напаст — маларията. Десетки хиляди комари не даваха мира на беззащитните деца. Малките си мислеха, че треската, която ги обхваща, идва от отровните изпарения на мочурищата. Само Долф знаеше, че болестта се разпространява от ятата комари.

Всяка вечер той нареждаше да запалят големи, димящи огньове, за да прогонят насекомите. Освен това караше децата да се къпят в морето колкото може повече, като им забрани да се бършат от водата.

— Сушете се на слънце. По кожата ви ще остане солен пласт, който ще уплаши комарите.

Той не беше съвсем сигурен дали това действително е така, но във всеки случай не след дълго комарите вече не ги хапеха толкова много и броят на маларичните намаля. Един ден се случи нещо забележително. Бяха разположили стана си по бреговете на голямо крайморско езеро, гъмжащо от крабове, така че си устроиха вечер на изобилието. Неочаквано вечерята им бе прекъсната от виковете на стражите:

— Конник на хоризонта! „Само един ли? — учуди се на ума си Долф — Само един добре въоръжен и смел мъж не би се осмелил да тръгне на път без придружител.“ Скоро той видя, че човекът действително бе сам, размахваше ръце и крещеше нещо. Вече притъмняваше. Долф инстинктивно се хвана за ножа. Дали ездачът не идеше да ги предупреди за приближаваща опасност? Или пък не искаше да ги прогони?

Нищо подобно. Това беше Леонардо Фибоначи да Пиза.

Долф го позна едва когато приближи съвсем и спря коня си. Животното бе потънало в пот, по гърдите му беше избила на капки пяна. Леонардо се свлече уморен от седлото. Долф го улови.

— Ох — изпъшка студентът — Ама че пътуване…!

От радост Долф не можеше да говори. Марике също дотърча и се хвърли в обятията на новодошлия. Франк се усмихваше тихо. Децата заприиждаха с весели викове.

— Леонардо е тук! Леонардо се върна!

— Гладен съм — сухо отбеляза пизанецът.

Това не беше проблем. Докато Берто оправяше уморения кон, Марике донесе паничка, пълна с миди, купичка супа от морски животни и два варени краба.

— Както виждам, не живеете зле — проломоти студентът с пълна уста — Но май че доста сте понамалели. Къде се дянаха останалите?

Гласът му звучеше лекомислено, ала очите му шареха неспокойно из стана.

— Загубихме ги по пътя — заразправя Долф — Не можем да минем през някой град, без да останат поне петдесетина. Това повече не бих нарекъл кръстоносен поход. Превърнахме се в професионални скитници — в търсене на бъдеще. Леонардо кимна.

— Защо ни последва? — полюбопитства Долф.

— Ами… просто така — избягна отговора студентът — Пиза взе ужасно да ме отегчава. Баща ми ми избра жена, а на мен не ми хареса. Освен това пак подготвят война, този път срещу Флоренция. И както знаеш, в такива случаи се свикват всички мъже, годни да носят оръжие и за следване не може да става дума. На мен не ми се жени, нито пък ми се бие. Тази зима смятам да отида в двора на Палермо. Крал Фридрих е интелигентен човек и ще му занеса нещо интересно — арабската математика — Той се усмихна на Марике. Мило дете, виждам, че си още здраво и красиво. Но като те целунах, беше солено.

— Това е заради треската — обясни Долф — Солта по кожата намалява ужилванията от комари. А тези ужилвания причиняват треската, разбираш ли?

— Ти откъде знаеш? — Ами, случайно.

— Комарите не са отровни.

— Да, но жилата им — отсече Долф — Те вкарват отрова в кръвта и човек се разболява. Десетки деца загубихме така. Ще се радвам, когато тази нездравословна местност остане зад гърба ни.

— Просто трябва да дойдете с мен в Палермо — подигравателно каза Леонардо — Крал Фридрих явно си пада по придворни със здрав разум — Той отново се огледа — Карл не е ли вече тук? И Фрида не виждам…

— Карл загина в битката при Тразимено. Фрида остана в Перуджа.

— Да, вече чух за боя при Тразимено — кимна Леонардо с явно безразличие — Един приятел на баща ми, търговец от Перуджа, дойде на гости и ни разказа цялата ужасяваща история. Спомена, че е бил убит и водачът на детския кръстоносен поход.

— Да, бедният Николас — въздъхна Франк — Бог да го прости.

Леонардо не каза нищо, сложи още една хапка в устата си и се загледа над огъня в Рудолф. „Помислил си е, че съм бил аз — сепна се изведнъж момчето — Дали ни е последвал затова? Заради … заради … Марике?“

— Ужасно беше — заразправя Марике — Като започна боят на носа, видях как Рудолф попадна под копитата на един кон и изпищях, защото си помислих, че е умрял. Спуснах се към него, но Петер ме хвана и ме измъкна от бъркотията. Бях бясна и му издрах бузата, защото исках да отида при Рудолф. Но той не ме пусна, докато не ме завлече в гората и по нататък…Петер се взираше в огъня и мълчеше.

— Не му се сърди, Марике — побърза да каже Долф. Той ти спаси живота. Аз съм му благодарен за това.

— Не исках да ме спасяват — сопна се Марике — исках да те открия. Видях, че падна…

— Това нищо не значи — отсече изведнъж Петер. Рудолф е неуязвим. Той просто се спъна.

— И макар да съм неуязвим, още си нося белезите и три дена бях схванат като дърво — засмя се Долф — Всичко ме болеше. Но никога не ще забравя, че Петер изнесе на безопасно място Марике.

— Ти ме изведе от замъка на Шарниц — рязко каза Петер — Сега сме квит.

— Във всеки случай се радвам, че ви намирам невредими — сериозно отбеляза Леонардо.

— Но без Николас — тъжно въздъхна Марике — Бертолд и Матилде също бяха убити. А спомняш ли си Лена, онова момиче, дето стреляше толкова добре? И тя загина. И Карл, и Виголд, и Фридрих … всички са мъртви.

— И малкият Тис ли?

Пращи от енергия и е все така възторжен. За нищо друго не говори освен за сарацините и Ерусалим.

Защо ли ги бе настигнал Леонардо, за да се присъедини отново към детската войска ли, питаше се Долф. Нещо не му беше ясно. Вярно, че се радваше ужасно да е отново с приятеля си, но му се струваше невероятно Леонардо да се е отказал от веселия си живот в Пиза, за да тръгне отново с малките скитници. Дали го бе направил, тъй като е сметнал, че Рудолф ван Амстелвен е мъртъв и Марике има нужда от помощ? Но Марике беше само едно обикновено момиче, едно сираче: мило, красиво, но без каквото и да е образование или благовъзпитание. Какво можеше да накара един син на богат търговец да измине стотици мили заради едно безпризорно момиче?

Те прекосиха Умбрия и стигнаха кралство Сицилия, което обхващаше почти половината Италия. Измъчваха ги кожни обриви, ята комари, пясъчни бълхи, глад. Населението на ниската брегова ивица едва ли бе по-добро, хората приличаха на хилави дяволи, подозрителни и агресивни. Неведнъж децата трябваше да си проправят път с бой. Здравословното състояние на войската силно се влоши. Дрехите висяха на парцали по жилавите тела. Първо бяха поели твърде малко сол, после твърде много. Маларията продължаваше да разрежда редиците им. Сега Леонардо беше човекът, който ги тикаше напред колкото по-скоро стигнеха хълмовете на юга, толкова по-добре. И най-сетне, най-сетне стигнаха стария град Бари. За Долф Бари бе истинска изненада.

Досега той не бе слизал толкова на юг с родителите си и затова не познаваше града от двадесети век. Очакваше да види обикновено пристанищно селище като много други по брега. Едно от градчетата, където вонята на развалена риба задушаваше всички миризми и животът на населението зависеше от капризите на морето. Където дори тамянът в църквите не можеше да прогони рибената смрад. Но Бари беше нещо друго.

Това бе истинско морско пристанище с оживена търговия с Изтока. Тук се предвкусваше Ориента. В Бари, също както в Генуа, човек можеше да срещне представители на всички народи от познатия тогава свят. Араби в дълги бели роби, турци с чалми, гръцки мореплаватели, които се опитваха да излъжат всеки, персийски търговци на килими и коприни. Оръжейници и корабостроителници, големи работилници за въжета, бъчварници и предачници даваха живот и благосъстояние на града. Над всички сгради се издигаше страховитият Кастело, романски замък с непревземаем и неумолим вид. Имаше и много църкви…

Леонардо, който знаеше как във всеки италиански град Долф незабавно тръгваше да търси катедрали и базилики (защото изведнъж си възвръщаше навиците на турист от двадесети век), каза на момчето, че в Бари би могъл да остави сърцето си.

— Рудолф, за пореден път можеш да докажеш вярата си. В този град са погребани мощите на свети Николас.

— На свети Николас ли? — промълви Долф, мислейки за убитото пастирче.

— Да, епископът на Мира. Покровителят на мореплавателите, пътниците и децата в трудни моменти. Преди повече от сто години двадесет и четири моряци откраднали мощите му от Мира и ги пренесли в Бари. Градът се гордее с тази реликва и е издигнал църква, в която е положен свещеният скелет. Казват, че ако човек отиде на поклонение в Бари, ще бъде дарен със здраве, закрила от опасности и смело сърце. Все неща, които биха потрябвали и на нас!

— Здраве — трескаво промърмори Франк.

— И смелост ли? — попита Марике — Много ми е нужна…

— Закрила ни трябва — каза Петер.

Те имаха право. Постепенно децата бяха започнали да губят кураж. Бавно, но сигурно ги настигаше есента. Наистина, бяха стигнали хълмиста земя, суха и красива, можеха да си отдъхнат. Но какво ги чакаше след това? Накъде щяха да вървят?

Долф изведнъж се въодушеви. Тук беше погребан свети Николас, големият приятел на децата, патронът на Амстердам, покровителят на безпомощните, на моряците и производителите на играчки. Но какво казват учените от двадесети век? Свети Николас е легенда, този благ човек никога не е съществувал!

В Бари се отнасяха към детската войска необичайно благосклонно — може би под влиянието на добрия светец? Жителите не гонеха малките от града, макар че ги помолиха да разположат стана си извън населеното място, тъй като улиците, кейовете и къщите вече бяха достатъчно пълни.

Но който искаше да се труди, да се хване на работа по корабите или да ходи на църква, за да събере смелост, беше добре дошъл. Германските деца, които в по-голямата си част говореха доста сносно италиански, обхождаха на малки групи тесните улички, не можеха да се нагледат на пъстроцветната тълпа и естествено, мнозина решиха да останат и да потърсят щастието си тук.

Дом Тадеус, Марике, Долф, Леонардо, Петер и Франк посетиха заедно базиликата на свети Николас. Малките деца — най-вече за да се помолят за душата на убитото пастирче. Долф — за да я разгледа с очите на курортист, който се интересува от всичко старо и забележително.

Църквата беше разкошна, една от най-красивите романски постройки, които бе виждал досега. Те слязоха в криптата, там се съхраняваха мощите на свети Николас, в саркофаг с каменни фигури, покрит с цветя и скъпоценности, които — бяха положили поклонниците. По природа Долф не беше сантиментален и все още скептичния неверник от двадесети век, но сега нещо в него трепна.

Някога бе живял един епископ, който се казвал Николас и се грижел за безпомощните деца, за бедните момиченца, за изпадналите в беда пътници и моряци. Един човек, който се раздавал с пълни шепи на всички нуждаещи се. Един мъж, който ръсел късчета щастие и жизнерадост (по-късно символизирани с меденки), който протягал закрилнически ръка над угнетените деца: ученици, обеднели момичета без бъдеще като Марике. И този човек не бил съществувал? Но ето доказателството. Полуразпаднати на прах кости — а на кого са принадлежали не можеше да се разбере. Ала Долф не се съмняваше. Неочаквано той повярва в този светец и също като приятелите си коленичи и пламенно се помоли.

Когато беше на около четири годинки, той бе постоял със страхопочитание пред една фигурка на свети Николас и бе получил плюшено мече. Сега, след повече от единадесет години, този спомен отново изплува. В присъствието на една добра сила, която може да се раздава, Долф се превърна пак в дете. Съвременните учени можеха да си твърдят каквото искат, той вярваше, че светецът е живял някога. Нима през Алпите не го бе превел невредим свети Николас? Кой друг освен него беше закрилял детската войска в сухата равнина на По и докато се скитаха из Италия? Кой друг освен свети Николас не бе допуснал децата да бъдат натоварени на кораби в Генуа като роби?

И Долф му благодари с цялото си сърце. За здравето и силата, която притежаваше, за милата Марике, за верността и приятелството на Леонардо, за добрината на дом Тадеус, за всички беди през изминалите месеци и за спасението от тях. И най-вече благодари на светеца за това, че претърпелият крушение пътешественик във времето все още можеше да се надява на добро бъдеше. Някъде през този тринадесети век…

Навън, на площада пред базиликата, блестеше на слънцето малка лъскава кутийка. Никой още не беше я видял.

22. ПОСЛАНИЕ ОТ БЪДЕЩЕТО

Бриндизи се намираше на два дена път югоизточно от Бари; детската войска измина разстоянието за пет дни. Тя се състоеше най-много от хиляда момчета и момичета.

Бриндизи не беше нещо повече от пиратско гнездо. В римско време градът е бил оживено морско пристанище, което още съществуваше. Но конкуренцията на Бари го задушаваше. Макар че влизаха и излизаха все още много кораби, търговците бяха зле заплатени. Тук се разтоварваха крадени стоки, тук тайно процъфтяваха търговията с роби и контрабандата. Естествено, не всички жители бяха мошеници. Извън града растяха обширни маслинови гори. Те представляваха истински извор на богатство, тъй като Бриндизи бе прочут с хубавия си зехтин, който се изнасяше през пристанището му. Търговията с контрабандни стоки, пиратството и превозването на поклонници и кръстоносци до Палестина бяха донесли на населението големи приходи, затова все още не личеше много, че в действителност градът запада. Растеж обаче вече нямаше. В Бриндизи беше седалището на епископ Адрианус.

Този духовник, един от най-набожните и добросъвестни хора, служили някога на църквата, беше чул за приближаването на детската войска. Когато малките се появиха пред града, близо хиляда занемарени дрипльовци, сърцето го заболя. Той си помисли колко безкрайно дълго бяха вървели, вървели, вървели… Какви ли страшни лишения бяха изтърпели, за да дойдат дотук? Трийсет хиляди потеглили — хиляда стигнали Бриндизи.

— Това беше нечувано! Защото мълвата за трийсетте хиляди, понесла се от Болцано, бе намерила добра почва в цяла Италия. И никога нямаше да бъде опровергана. След време тази пресилена цифра щеше да се появи отново в учебниците по история. Обзет от състрадание, епископът се обърна към населението с молба да бъдат добри с бедните деца. Жителите отказаха да приемат малките дивачета в къщите си. Те напомниха на духовника, че войската се ползваше с лоша слава. Той ги помоли да не обвиняват децата, било им е трудно. Все пак трябваше да са нащрек със западналите човечета. Хората проявиха готовност да изпратят в стана им храна и дрехи, но нищо повече.

Децата не се впечатлиха особено, че не ги пускат в града. Това им се бе случвало толкова често. Дали ще стануват край Бриндизи или някъде другаде, каква беше разликата? Щом като имаше какво да ядат. Но равнодушието им скоро бе отнесено от поройни дъждове. Най-сетне есента ги бе настигнала. Тя настъпи рано след сухото и горещо лято. И донесе дъжд. Всеки ден дъжд… Обширните маслинови гори се простираха тъжни и прогизнали. Слънцето, седмици наред техен верен спътник, се криеше зад набъбналите облаци. Вятърът шибаше вълните по брега и бе почти невъзможно да се лови риба. Децата вървяха по пясъка и трепереха, събираха изхвърлените миди и раци, играеха си с изхвърлени черупки или строяха пясъчни замъци, но изведнъж се изливаше нов порой и ги прогонваше към хълмовете и несигурното прикритие на дърветата.

Влагата изцеждаше силите им. Без покрив, почти без огън, вечер те се скупчваха едно в друго и на сутринта намираха отново десетина умиращи. Епископ Адрианус отиде да ги види, запозна се с неволята им и предложи по-сухо убежище — в развалините на едно старо абатство на около половин час път пеша от градските порти. Можеха да се настанят там, докато се оправи времето.

Двете деца, заболели от настинка, бронхит или туберкулоза, бяха приети в манастирите около града. Над осемстотин заеха полуразрушеното абатство и започнаха да си създават някакъв уют. Докато не валеше, децата излизаха да събират дърва. Издялаха груби маси и пейки. Дадоха им слама, за да си направят постели. Заживяха като цигани, защото засега не можеше да става дума за тръгване.

Те имаха чувството, че са стигнали края на света. Какво имаше след Бриндизи? Нищо. Бедна, неплодородна земя, почти ненаселена. Старият римски път свършваше дотук. На юг, към най-отдалечената точка на големия полуостров, водеха само кални пътеки. Ако от Бриндизи не успееха да тръгнат за Обетованата земя, нямаше откъде другаде. Но епископ Адрианус бе поклатил глава с думите:

— В никакъв случай не се хващайте за обещанията на капитаните, мили деца. Повечето са морски разбойници. На тази сган по-добре да не се доверявате. Естествено, много деца не се вслушаха в съвета му и се заловиха на работа по корабите. За тях никой нищо повече не чу. Други си потърсиха място в града. Но какво можеха да направят седемстотинте, които останаха в абатството? Нищо.

Походът бе свършил. Бриндизи явно се оказа последната спирка.

Най-сетне дъждът спря и изгря слънце. Стотици деца се втурнаха начаса към вътрешния двор на абатството да изсушат дрехите си и отново да се стоплят, както трябва. Долф и Леонардо седнаха на една каменна пейка, обрасла с мъх, точно срещу разрушения параклис.

— Намерих нещо странно — неочаквано каза студентът.

— Така ли?

Долф беше разсеян. Блъскаше си главата над бъдещето. Не вярваше някога да напуснат Бриндизи. А да останат беше също невъзможно.

— Виж — рече Леонардо и извади малка кутийка от бял метал от джоба си — Знаеш ли какво е това?

Долф погледна предмета и очите му щяха да изскочат от орбитите.

— Това… това е — заекна той — това е алуминий!

— Как го каза?

— Алуминий, един много лек метал. Откъде я имаш?

— Нали ти казах, намерих я.

— Къде?

— В Бари, пред стълбите на базиликата. Беше ей така на земята. Стори ми се странно нещо и го взех. После го забравих. Как рече, че се казва този метал?

— Алуминий. Може ли да го видя?

Сърцето на Долф биеше до пръсване. Дали са познавали през тринадесети век леките метали? Не беше сигурен. Във всеки случай Леонардо не го знаеше.

Момчето пипна кутийката предпазливо, сякаш да не се опари, и я огледа. Капачето беше затворено здраво. Той го отвори с ножа си.

— Да не я счупиш — уплаши се Леонардо.

— Вътре има нещо.

— Наистина ли, някакво послание! — извика студентът удивен — Я какъв тънък пергамент!

— Това е хартия — промълви Долф, бял като платно.

— Нищо не разбирам. Това букви ли са? Не мога да ги прочета. А ти?

Долф не отговори. Той беше толкова възбуден, че пред очите му се спусна пелена и не можеше да разчете напечатаните букви. Но едно му беше ясно: това бе послание от бъдещето. Най-сетне той прочете:

„Скъпи Долф, щом намериш това, напиши нещо на същото листче, пъхни го в кутийката и я върни точно на същото място, откъдето си я взел. Не променяй отбелязания цифров код. Двадесет и четири часа, след това кутийката ще бъде телепортирана обратно. Искаме да знаем къде си.

Д-р Симиак“

Под текста бяха написани цял ред цифри и символи. Обратната страна на писъмцето беше празна и там можеше да напише нещо…!

— Да не си болен? — загрижено попита Леонардо.

— Да… не… къде намери тази кутийка? — Долф откри, че цялото му тяло се тресе.

— В Бари, след като посетихме саркофага с реликвите от свети Николас — По навик студентът се прекръсти. — Беше на улицата, точно пред входа. — Но това беше… преди повече от седмица — промълви Долф съкрушен.

— Да.

Значи, когато доктор Симиак се е опитал да телепортира кутийката, тя не е била вече там. Долф провеси нос, обзет от противоречиви чувства. Съжаление, разочарование, страх — но и малко облекчение. Беше прекалено късно, отново беше прекалено късно.

Но откъде ли знаеше доктор Симиак, че точно този ден Долф е в Бари?

Зави му се свят и той се облегна на стената със затворени очи.

— Какво пише там? — Леонардо го разтърси за ръката.

— Рудолф, събуди се, де. Какво значи всичко това?

— Ох, не питай толкова много — сряза го момчето със сълзи в очите — Аз… — скочи той и се втурна към абатството. Искаше да бъде сам.

Свит в най-отдалечения ъгъл на огромната спалня, Долф се опитваше да мисли. Едно беше ясно: те го следяха. Доктор Симиак правеше опити да го намери в хаоса на миналото. И ето че почти бе успял. Момчето трепереше като от треска. „Защо не намерих това нещо, преди да стане прекалено късно, защо точно Леонардо, който не знае какво означава то? Ами ако го бях открил — объркан мислеше той, дали щях да се зарадвам?“

Колкото и да е странно? Долф не знаеше това. Искаше ли да се върне вкъщи, при родителите си? Да, естествено. И все пак…

Искаше ли той да се завърне? В Амстелвен, в съвременността, в училище?

Долф се огледа. През пробития покрив се процеждаха слънчеви лъчи и осветяваха мизерната обстановка. По мръсния под бяха разпръснати постели от слама и суха трева. Тук-там се търкаляха жалки предмети на децата. В единия ъгъл спяха две малки, които се възстановяваха след поредния пристъп на маларията. Отвън долитаха гласове на играещи и работещи деца. Лека-полека всички бяха разбрали, че Бриндизи е последната им спирка. Не можеха да се махнат оттук, нямаше накъде да продължават, а да се връщат и дума не можеше да става, зимата чукаше на вратата. Затова те чакаха. Не знаеха какво, но чакаха. Между порутени стени, под течащ покрив. Живеейки от подаяния или случаен улов. Седемстотин неудачници, оставени на произвола на съдбата. И всичките седемстотин му бяха скъпи. Можеше ли да ги изостави при първия удобен случай? Долф не знаеше. Все още чувстваше, че носи отговорност за тях. Къде щяха да се дянат тези малки скитници и несретници? Марике, Франк, Петер, Берто — имаха ли те бъдеще? Той късаше нервно парченца от писъмцето на доктор Симиак.

— Не опазих Марике чак до Бриндизи, за да я оставя на произвола на съдбата — мърмореше нещастно.

Долф не разбра как така се сети изведнъж за Каролус и защо този случай все още му причиняваше такава болка. Но той знаеше, че малкият крал на Ерусалим никога нямаше да изостави своите поданици, ако ще да му предложат всички съкровища на света.

— Ах, Каролус, помогни ми — отчаяно промълви момчето — Не зная какво да сторя, ако пак се появи такава кутийка.

Защото беше убеден, че доктор Симиак няма да спре при първия опит.

Долф прочете още веднъж посланието. Предупреждението да не променя никоя цифра го накара да се замисли. Вероятно двамата учени бяха изпратили и други кутийки на различни места и затова числото беше толкова важно… „Ако това е истина — мислеше си той объркан — тогава те знаят, че съм тръгнал с децата на кръстоносен поход и се опитват да се свържат с мен по пътя. Защото не могат да ме видят. И хвърлят наслуки кутийки с надеждата да намеря някоя. Но… но откъде знаят, че съм станал кръстоносец? Момчето — сети се изведнъж Долф — Селянчето, което бе телепортирано в двадесети век вместо мен! Естествено, че са го накарали да проговори. То трябва да им е разказало за децата, поели към Ерусалим, защото беше едно от тях. Дали са разбрали тогава, че не ми е оставало нищо друго освен да се присъединя към тях? Но какво ли пък се знае в двадесети век за нашето безумно начинание? За пътя, по който сме минали и местата, където сме отседнали? В училище не съм и чул за такова нещо.“

Във всеки случай кутийката беше доказателство, че трансмитерът на материя е поправен и работи добре. Долф се опитваше да мисли логично. „Леонардо е взел кутийката пред входа на църквата «Санкт Николас». Допускам, че тази базилика е запазена и до моя век. Баща ми може да е казал на двамата учени, че си падам по старинни църкви. Това значи ли, че са засипани всички църковни площади на Европа с кутийки с надеждата да ме, намерят по този начин?

Ще полудея — изпъшка той — Явно вкъщи все пак знаят нещичко за детския кръстоносен поход. Може би са включили някой професор по история или са обърнали наопаки всички библиотеки… иначе не биха изпратили кутийка до Бари. Дали ще опитат и с Бриндизи?“

Марике влезе и се запъти към него. Коленичи угрижена.

— Леонардо казва, че си болен — тихо каза тя и сложи ръка на челото му — Да, гориш.

Долф пъхна набързо писъмцето и кутийката в джоба на панталона си.

— Не съм болен.

— Има новини — възбудено заразправя Марике — Дом Тадеус е получил послание от Адрианус. Епископът пита дали водачите на детския кръстоносен поход могат да отидат на аудиенция при него утре сутринта. Рудолф, страхувам се, че хората от Бриндизи искат да се отърват от нас.

— Няма да се изненадам, ако е така — обезсърчено промърмори Долф.

— Къде ще отидем тогава? Можем ли да вървим по-нататък?

— Не зная.

— Видя ли, и Леонардо е неспокоен? Мисля, че и той не знае и иска да се връща вкъщи.

Долф изпъшка. … но нали няма да ни изостави просто така — бъбреше Марике — От устата му го чух. Кара Франк, Петер и Берто да останат при него, като слуги, така ще може да ги прати на училище.

— Би било хубаво.

— Да. Ами ти защо се свря тук. Навън пак е топло. Изведнъж Долф притегли Марике към себе си и се втренчи в ивиците слънчева светлина, в които се виеше прах. Мила, малка Марике, какво ще стане с теб? Не мога да те взема в моя век…

— Защо плачеш, Рудолф?

— Не плача.

Това не беше вярно. Отново такива трудности, такива неразрешими проблеми!

Още същата вечер Долф взе решение. Когато всички деца се събраха за вечеря, той извади находката на Леонардо и им я показа.

— Мили деца, разгледайте това нещо. Ако някой от вас намери през следващите дни такава кутийка, независимо къде, ще я вземете ли и ще отбележите ли по някакъв начин мястото, където сте я открили? И веднага ми я донесете…

Децата не го разбраха напълно и поискаха да видят отблизо чудодейната кутийка. Тя тръгна от ръка на ръка и всички се дивяха, че е толкова лека.

— Какво е това? Какво ще правиш с нея? Защо да отбелязваме мястото?

Той бе засипан от въпроси, а не можеше да им отговори.

— Някаква магия ли е?

— Не, не е. Загубил я е човек от моята страна, това е всичко.

— Загубил ли? — остро попита Леонардо. Будният младеж нямаше намерение да слуша всевъзможни глупости. Че кой губи такова нещо? Та това е скъпа вещ?

— Кутийките са ценни само за онези, които знаят значението им — отвърна Долф — А ти си прав, Леонардо, всъщност те не са загубени, но са знак, че баща ми ме търси. Той не знае къде съм и пуска тези кутийки, тъй като ги познавам единствено аз. Надява се така да ме намери. Разбираш ли?

— Твоят баща ли?

— О, деца, помогнете ми — изстена Долф. — Аз ви помагах месеци наред, затова ви моля: който намери такава кутийка, веднага да ми я донесе и да ми разкаже къде е била. Запомнете точно мястото! Страшно е важно за мен.

Децата нямаха никаква причина да не вярват на Рудолф ван Амстелвен и се съгласиха. Само Леонардо гледаше недоверчиво. Очевидно ръсенето на тайнствени кутийки му се струваше странно като начин за издирване. И така си беше. Освен ако не разполагаш единствено с трансмитер на материя и трябва да пробваш наслуки да установиш контакт седемстотин и шестдесет години назад…

На сутринта дом Тадеус, Долф, Леонардо, Франк и Берто отидоха в града на аудиенция при епископа. Петер се запъти с голяма група деца към брега да лови риба.

Франк и Берто останаха да чакат пред вратата на епископския дворец — невзрачна каменна постройка. Вътре пуснаха само духовника, студента и Долф. Прелатът ги прие в кабинета в присъствието на секретаря си, няколко търговци и моряци.

След като гостите засвидетелстваха почитта си, целунаха пръстена и отговориха на няколко въпроса, както беше прието, епископът мина към същността на нещата. Той говореше на латински и Леонардо и дом Тадеус го разбираха прекрасно, но не и Долф. Студентът си предложи услугите като преводач.

— Ясно е като бял ден, че отседналите в руините деца не могат да продължат нататък — каза епископът. Пътищата свършват в Бриндизи. Никой нормален човек няма да повярва, че е възможно седемстотин души да прекосят морето, за да освободят Ерусалим. Следователно друго не им остава освен да се върнат вкъщи. „Стана тя — помисли си Долф с безпокойство — Искат да се отърват от нас. Но къде да се денем?“ Дом Тадеус взе думата.

— Монсиньор, думите ви свидетелстват за мъдрост и прозорливост. Но проблемът е, че тези деца нямат дом, в който да се върнат. Това са сираци и безпризорни.

— Известно ми е — тихо отвърна епископът — Освен това обратният път няма да е лек, идва зима. Проходите ще бъдат затрупани със сняг, преди да стигнете планините на север. Но в Бриндизи не можете да останете. Направихме каквото можахме, ала да храним седемстотин деца цяла зима не е по силите ни. Да ги приемем в града също е невъзможно, вече сме пренаселени. Бриндизи не се разраства, Бари ще ни задуши.

Леонардо кимна с глава. Иначе присмехулното му лице сега беше сериозно. Дом Тадеус скръсти отчаяно ръце.

— Но — продължи прелатът — аз трябва да помогна на децата, това е моят християнски дълг — Той посочи търговците и моряците, които мълчаха — Намерих няколко богати търговци и надеждни капитани, които са готови да превозят малките до Република Венеция. По море. А по време на пътуването децата трябва да помагат с нещо. Ще бъдат разпределени на осем кораба, които ще превозват и стоки. Във Венеция могат да презимуват. Ще дам на водачите писма до епископа и до градската управа. В тях ще ги помоля да приемат децата, да ги настанят в града и ако е необходимо, напролет да им помогнат да се върнат невредими в родината си. Ако някои искат да останат във Венеция, сигурно и това ще може да се уреди. Зная, че имате сръчни момичета и момчета, които могат да работят здраво, макар да са се поразпуснали през дългия поход…

Той спря да си поеме дъх. Леонардо преведе набързо най-важното на Долф.

— Друго решение не виждам — приключи епископът. Дом Тадеус коленичи и му целуна ръка.

— Монсиньор, благодаря ви — рече той — Бог ще ви възнагради за добрината.

— Станете, дом Тадеус, не на мен, а на Всевишния трябва да благодарите, който ми подшушна разрешението на един толкова труден проблем. След три дни корабите тръгват. Подгответе децата. Подробностите по пътуването можете да обсъдите с тези хора. Сбогом и Господ да ви благослови.

С това разговорът свърши. Долф беше на небето от радост. Щяха да се погрижат за останалите деца и той беше свободен да се върне в двадесети век, ако…

Франк и Берто, които чакаха търпеливо, бяха осведомени за добрата вест. — Но аз няма да дойда във Венеция — побърза да заяви Леонардо — Ще замина в Палермо, в двора на крал Фридрих.

След това те отидоха заедно с търговците и капитаните на пристанището да огледат корабите. На Долф му се сториха много малки, но дом Тадеус бе възхитен. В неговите очи съдовете явно бяха годни за плаване. Уточниха кога ще бъдат натоварени децата и забързахакъм абатството, за да разкажат всичко на малките.

Долф не знаеше какво да прави. Да се сбогува с Леонардо и да тръгне за Венеция? Да остане тук и да чака с надеждата, че в Бриндизи ще пристигне кутийка от доктор Симиак? Леонардо го забеляза, че е объркан.

— Намусил си се, сякаш Венеция не те привлича. Тогава ела с мен…

— Не зная — изпъшка Долф — Баща ми ме търси. Ако тръгна оттук, никога вече няма да ме намери.

— Искаш ли да те намерят? — рязко попита студентът.

— Да, сега да. — Ами тогава си остани да чакаш баща си.

— Да… ами Марике?

— Какво Марике?

— Ако ме намери, баща ми ще ме прибере вкъщи. И няма да мога да взема Марике. Това е най-огромното ми желание, ала не мога.

— А и не трябва — тихо рече Леонардо — Марике ще остане с мен.

— Наистина ли? О, приятелю…Но Долф бе слисан. Студентът извърна лице и каза:

— Огледал ли си я добре, Рудолф? Тя е най-милото момиче на света. Ще я взема в Пиза и ще я заведа при родителите си да и дадат образование. А с Франк и Петер ще отида в Палермо и ако мога да служа на краля, ще повикам Марике при себе си и ще се оженя за нея. — Ами ако тя не иска?

— Естествено, че ще иска — само че не докато си край нея.

Долф не вярваше на ушите си. За миг го обхвана бясна ревност, но след това си даде сметка, че това бе най-доброто, което можеше да се случи на момичето. То щеше да се превърне в прекрасна женичка: красива, умна и грижлива. Марике беше привързана към Леонардо почти колкото към Долф.

— Тя е още толкова малка… — прошепна той.

— На около единадесет. След три години ще е достатъчно голяма за женене. Долф знаеше, че в тази епоха беше нормално момичетата да се омъжват на тринадесет-четиринадесет години, особено в по-висшите кръгове.

— Родителите ти дали ще се съгласни? Марике е бедна като църковна мишка.

Леонардо се засмя тихо.

— Тя има златно сърце, за мен тази зестра е достатъчна.

Долф отново кимна с глава. Нещо вътре в него го заболя. След няколко дни щеше да се сбогува с всички. Той въздъхна и си тръгна. Насреща му се зададе Франк.

— Рудолф.

— Не сега — мрачно измърмори Долф — Не ми се разговаря.

— Но…Долф продължи да върви. Стигнаха до абатството и той се канеше да потърси Марике. Франк го хвана за ръката.

— Нали каза вчера, че било много важно.

— Кое?

— Кутийката. Долф занемя.

— Кутийката ли? — пронизително попита той. Малкият кожар извади един предмет от лек метал.

— Нали това имаше пред вид?

Долф я сграбчи с такава сила, че Франк се уплаши.

— Откъде я имаш?

— Намерих я сутринта.

— Къде? Помниш ли още?

— В града. Появи се изведнъж в краката ми, докато ви чакахме пред двореца.

— Колко беше часът?

— Не зная точно. Когато бяхте при епископа. „Значи около десет“ — помисли Долф и трескаво отвори кутийката. Вътре имаше писъмце, точно като посланието, което бе намерил Леонардо в Бари. Само цифрите най-отдолу не бяха съвсем същите.

— Естествено, трябваше да ти я покажа веднага заизвинява се Франк — но като излязохте с добрата новина и забравих.

— Няма значение. Мислиш ли, че можеш да намериш точно от кое място си я взел? — Разбира се — Да тръгваме тогава.

— Какво ще правиш?

— Ще се върнем в града. Трябва да видя къде е била.

След половин час те отново бяха на площада пред катедралата на Бриндизи. Франк посочи тясната уличка, която започваше пред тях и минаваше край входа на епископския дворец.

— Двамата с Берто се бяхме облегнали тук на стената. И изведнъж нещо заблестя точно пред краката ми. Взех го и…

— Много е важно да зная точно мястото. Сигурен ли си, че е било тук, а не един метър по-нататък — настойчиво попита Долф.

Той погледна със съмнение неравния калдъръм. Видя само кал, прах и мръсотия. И никакъв знак.

— Аз бях застанал тук — обясни Франк — да, защото издатъкът в стената ме подпираше между плешките. А краката ми бяха така… да, и изведнъж до левия ми крак се появи това нещо, ето тук. Точно така, върху червения камък беше.

Той бръкна с пръсти в праха. Долф клекна до него, поразрови калта и кимна с глава.

— Трябва да отбележим точно мястото, за да мога да го позная утре сутринта.

Той се огледа безпомощно. Вратичката на канцеларията при епископския дворец го наведе на една идея.

— Сложи си ръката на мястото, Франк. И ме почакай. Ей сега се връщам.

Долф блъсна вратичката и влезе в канцеларията. Попита за секретаря. След дълги разправии го пуснаха при него.

— Синьоре — рече момчето на своя развален език, идвам с една молба. Може ли да използвам пособията ви за писане? Трябва да изпратя писмо на баща си.

— Можеш ли да пишеш? — учуди се секретарят и огледа дрипите на Долф.

Той му побутна по писалището си паче перо и мастилничка. Слисан видя как парцаливото момче извади от джоба си нещо бяло, натопи перото и внимателно взе да рисува някакви странни знаци.

— Бихте ли ми казали коя дата сме… хм… ще бъде вдругиден?

— Вдругиден ли? Свети Матеус, естествено! — Ах, да…

Всъщност това не говореше нищо на Долф, но вкъщи щяха да го открият. И така върху гърба на писъмцето от доктор Симиак той написа: „Аз съм в Бриндизи. Запазете координатите от обратната страна. Един ден, след като прочетете това, ще съм там. Тук денят се нарича свети Матеус, не зная коя дата е. Приберете ме. Долф.“

С това той свърши, защото перото доста пръскаше. А и хартията беше много по-тънка от пергамента, върху който пишеха през средновековието с гъстото си мастило. След това трябваше дълго да духа, докато изсъхнат буквите.

— Писмото за епископа ли е? — заинтересува се секретарят. А това що за пергамент е? Толкова тънък и мек… — Наричаме го хартия — измъкна се Долф — Синьоре, може ли да взема за малко мастилничката?

— Да я вземеш ли?

Красивата мастилничка беше от алабастър и Долф не се учуди, когато мъжът го погледна недоверчиво. Той скръсти ръце умолително.

— Само за малко. Просто ми трябва мастило, веднага ще ви я върна.

— За какво ти е мастилото?

— Трябва да нарисувам един кръст. Навън.

— На улицата ли?

— Елате да видите. Нищо лошо няма да правя. В моята родина това е свещенодействие.

— Хайде тогава.

Със секретаря, алабастровата мастилничка и сърце, пълно с надежда, Долф излезе отново навън и се запъти към Франк.

— Виж — рече той.

После почисти мястото върху неравния калдъръм, ей така с ръце, взе мастилничката, наклони я внимателно и изсипа неизтриваемото мастило върху камъка, където Франк бе видял кутийката. Направи знака във формата на кръст, тъй като знаеше, че хората от средновековието имаха респект от него. След това се изправи и върна мастилничката на слисания монах.

— В твоята страна на улицата ли извършвате богослужение? — попита той. Долф не можеше да му обясни странните си действия. Затова просто се засмя дружелюбно, благодари на секретаря и той най-сетне се върна в канцеларията си. Долф остана при Франк.

— Ще почакаме, докато изсъхне добре.

— И какво означава всичко това — измърмори приятелят му — Толкова чудновати неща вършиш.

Долф мълчеше, втренчил поглед в черния кръст. Утре сутринта щеше да остави там кутийката с посланието. Щеше да изчака, докато тя бъде телепортирана. А вдругиден сам щеше да застане върху този кръст и тогава… може би…

Той стоеше и пазеше знака. След четвърт нас го пробва дали е изсъхнал добре. Потърка го със суха ръка, после с малко слюнка, изтри върху него кожените си ботуши.

— Така, наред е. Можем да се връщаме в абатството. Много ти благодаря, Франк. Нямаш си представа каква услуга ми направи днес.

— Ти да не си магьосник, Рудолф?

— Не, разбира се, но искам да се върна вкъщи. Хората, които ме търсят, ще видят този кръст и ще разберат къде съм, ясно ли е?

— Да — рече Франк — Кръстоносният ни поход свърши.

— Но беше страхотно приключение, не мислиш ли? попита Долф — Често имахме трудности, ала винаги беше интересно. Ужасно се радвам, че можах да преживея такова нещо.

— … и да оживееш — вметна Франк.

— Най-вече! — Долф топло прегърна приятеля си през раменете — Франк, където и да отида, няма да те забравя. На теб и на Петер мога винаги да разчитам. Вярно ли е, че оставате при Леонардо?

— Не — отвърна момчето — Заедно с Берто ще отидем във Венеция. Както дом Тадеус. Ще останем до края.

Долф кимна. Беше се научил да се отнася с дълбоко уважение към непоколебимата вярност на добрите хора от средновековието.

В абатството цареше голямо оживление. Възбудени от перспективата да отидат в града на мечтите си Венеция, децата вече се бяха заели да събират мизерното си имущество и да го опаковат. Долф не откри никъде Леонардо и Марике. Казаха му, че отишли до града да търсят кораб, който да ги откара в Пиза след няколко дни.

Рано на другата сутрин Долф вече стоеше на ъгъла пред резиденцията на епископа в Бриндизи. Той сложи алуминиевата кутийка върху кръста и седна до нея, без да мърда, да не би на някого да му хрумне да я ритне или вдигне. Секретарят мина край него, обърна се учуден и вдигна рамене. Долф чакаше и от време на време поглеждаше часовника си. Точно в десет без петнайсет кутийката изчезна.

Момчето продължаваше да гледа тихо празния черен кръст и сърцето му ту биеше до пръсване, ту спираше за миг. Кутийката я нямаше. Трансмитерът я бе телелпортирал безпогрешно. Значи работеше! В този момент доктор Симиак чете посланието му, надава ликуващ вик, изтичва до телефона… — Долф е жив! Намерихме го и след двайсет и четири часа ще го върнем обратно! Кневелтур, заредете трансмитера, до пълен капацитет! Или нещо подобно…

Отново заваля. Мътни води потекоха по вадата, заляха кръста и всичко, което достигнеха. Долф не намираше сили да остане и да си тръгне. Утре… утре ще види родителите си. Утре…

Той клечеше, мокър до кости, на дъжда и плачеше, заровил глава между коленете си.

— Рудолф ван Амстелвен, какво има? — попита топъл глас. Една ръка погали утешително рамото му. Дом Тадеус, естествено, връщаше се от пристанището, където правеше последните приготовления за пътуването на децата. Долф се съвзе.

— Ще си ходя вкъщи — прошепна той — Баща ми най-сетне ме намери — Хвана монаха за ръцете — Можете ли да си представите? Пак ще видя майка си!

— Значи няма да дойдеш във Венеция?

— Вече не е необходимо, мога да си вървя. А вие? С тях ли ще останете?

— Няма да оставя децата, докато не пристигнат живи и здрави и последното от тях не намери своето място.

— И все пак, какви прекрасни хора има в тоя век — извика Долф.

— Не те разбирам, сине.

— Искам да кажа — подвоумя се момчето — почти съжалявам, задето трябва да оставя всичко това, като знам, че ще бъде завинаги — Той посочи къщите около себе си, построени нагъсто и почти всички от дърво, площада пред църквата, тесните улички, които се вливаха в него. Целият този свят. Всичко ще се промени, това имам пред вид. И за това съжалявам. Винаги съм си мислил, че това време е хубаво, защото можеш да срещнеш рицари в брони на бял кон и красиви девици, и трубадури, и… Мислех си, че ще видя как строят прекрасни църкви и ще се наслаждавам на шествия на гилдиите. А се получи съвсем друго. Почти не разгледах вътрешността на някой замък, не присъствах на нито един турнир, а въоръжени рицари гледах да не срещна. Но видях страната и селяните, и просяците, и обърканите деца. Запознах се с народа, а не с височайшите особи, за които пише в книгите. И с хората — понякога те бяха жестоки и глупави, понякога така добри… Научих толкова много неща, дом Тадеус, и от вас.

— От мен ли? Какво по-точно?

— На добрина се научих. На любов към ближния. На вярност.

— Това е дълг на всеки християнин, сине.

— Не дългът ви водеше, а любовта. „… и тази любов е била забравена в следващите векове — довърши момчето наум — Не, не напълно. Хората от двадесети век са изградили цяла система от социални закони, които не позволяват вече да измират болните, бедните и инвалидите, както е сега… Но какво направихме с любовта? С простата любов на дом Тадеус? Забравихме я и я заменихме със сложни формулировки.“

Тази нощ Долф почти не спа. В главата му бушуваха хаотични мисли. Тъкмо се унесеше и го нападаха кошмари. Явяваше му се граф Шарниц, който искаше петдесет роби. Или пък злото лице на графа на Тразимено, който заповядваше да го обезглавят. Или го връхлетяваше дружина конници и щом вдигнеше нож да ги отблъсне, се озоваваше в краката на животните. От страх да не заспи ставаше все по-неспокоен. Едва се развидели и той стана. В сумрака видя Марике на сламената постеля. Вечерта си бе взел сбогом с нея, беше много вълнуващо. Забеляза, че личицето и беше мокро от сълзи. Ах, Марике… Видя Леонардо, свит като змиорка. Видя Франк и Петер, които още спяха, а малко по-нататък малкия Тис…

Долф се изправи внимателно. Взе якето си, което му бе служило за възглавница, и грижливо зави с него Франк. След това предпазливо целуна Марике по челото. Тя не се събуди. Дълго гледа Леонардо и се вслушва развълнуван в хъркането на дом Тадеус.

— Сбогом — промълви той и излезе на пръсти от голямата зала, която им служеше за спалня. Изведнъж го прониза хладината на ранното утро. Четиримата малки стражи пред портите не спяха. Когато го познаха, Рудолф сложи пръст върху устните си.

— Никому не казвайте, че сте ме видели. Сбогом, момчета. И добър път към Венеция. И той пое за Бриндизи сам-самичък.

23. РЕШАВАЩИЯТ МИГ

Долф пристигна прекалено рано. С няколко часа. Заобикаляха го стари жени, тръгнали за първата литургия, а той седеше, без да мръдне, подпрял брадичка в свитите си колене. Седеше точно върху черния кръст и гледаше към големия площад. Чудеше се на растящото оживление. Търговците отваряха дюкяните си, циркаджии приканваха минувачите. Мнозина бяха облечени празнично, сякаш бе неделя. Никой ли не работеше днес?

Той чакаше. Площадът и улиците се пълнеха с хора: мъже, жени, деца. Гъмжеше от амбулантни търговци, акробати и джебчии. Виждаха се моряци, араби, които явно също не проумяваха какво става, войници и просяци. Долф погледна часовника си, нямаше ли най-сетне да стане десет без петнайсет?

И той замръзна от ужас. Стрелките сочеха осем без петнайсет. Но това беше невъзможно. Той се ядоса и разтръска ръката си, след това се заслуша и… не чу нищо. Месеци наред часовникът му бе служил вярно, беше влизал с него във водата, катерил се бе по скали и беше нанасял удари — и никога старият му приятел не го бе изоставил. Сякаш беше неуязвим. И сега, сега бе спрял. Сега, когато се нуждаеше от точно време, както никога през живота си.

Който се скита месеци наред из средните векове сам става суеверен. Изведнъж Долф разбра с абсолютна сигурност, че от този момент всичко ще тръгне наопаки. Трансмитерът на материя ще спре да работи. Или той няма да е седнал, където трябва. Или ще се случи нещо непредвидено, както тогава в Шпайер. Или…

Всичката му увереност се изпари. Слънцето се бе изкачило над къщите и заливаше площада пред него със златиста светлина. Изведнъж му стана ужасно горещо. Съблече дрипавия си пуловер, стария сив пуловер, пълен с дупки, и го хвърли в праха. Изправи се само със захабената си риза и разнищените джинси. Насреща му идеха хора, ругаеха го, че не се отдръпва от пътя им. Накъде ли се бяха запътили? Сякаш целият град се бе събрал пред катедралата.

Да не би да бяха дошли да видят как чужденецът ще бъде телепортиран? Някой му пъхна монета в ръката. Ето че го помислиха и за просяк! Но той я пусна в джоба си. Какво ставаше тук? Да не се женеше някой благородник?

Но нали беше свети Матеус! Може би това бе важен празник за града, с шествия и панаир…

Долф се огледа смаян. Беше стъпил точно върху черния кръст, твърдо решен да не се остави да го избутат оттам. Хората гледаха към катедралата и сякаш чакаха нещо.

Камбаните забиха. И като настана една бъркотия! Долф се изпъна, поглеждайки към краката си. Дали бе застанал правилно? Когато отново вдигна очи, процесията вече излизаше от църквата. Под балдахин, поддържан от облечени в бяло момчета, вървеше тържествено и достолепно епископ Адрианус. Следваше го кортеж от свещеници, министранти и закичени с цветя момичета в бели роклички. Те носеха сандъчета с реликви. Над главите им се поклащаше дървено изображение на Светата Дева, поставено върху нещо като носилка. То беше обкичено с украшения. Изведнъж Долф се сети за Хилде. Хората по площада и улиците коленичиха в праха. „Идиоти, сега ще минат оттук — Долф изпадна в паника — И ще се наложи да се дръпна, а не бива. Този път не бива да се отдалечавам. Часът почти е дошъл.“

Защо ли се сети неочаквано за Еверард, който загина при Олио? И за бедрото на Берто, което Хилде заши с такава вещина?

Процесията бавно приближаваше. Хората наоколо се дърпаха назад и коленичеха. Долф цял се тресеше и не мърдаше от мястото си. — Ето го Рудолф! — чу той познат глас — Стърчи над всички.

Долф сключи ръце и вдигна поглед към опънатото синьо небе. Хубав ден.

— О, побързайте — горещо се замоли той — Не ги оставяйте да ме изблъскат.

— Рудолф — извика някой и гласът му се извиси над песнопенията. Долф го позна, беше Петер. Вероятно в гъмжилото имаше много от неговите приятели. Той не искаше да погледне натам.

— Рудолф! Беше Леонардо, непосредствено зад него.

— Дръпни се — изсъска Долф. Дали не бе там и Марике? О, не.

Процесията приближаваше на по-малко от пет метра. Естествено, трябваше да минат по тази улица, край епископския дворец. А ето го и епископ Адрианус, очи в очи с Долф, раздава благословията си. Всички бяха коленичили, само момчето стоеше и имаше чувството, че сърцето му ще изскочи от гърдите.

— Дръпни се — скара му се някой на диалекта от Бриндизи. Един мъж с алебарда си проби път напред и протегна към него ръка.

— Направи място на…

— Не, оставете ме — изръмжа насреща му Долф. В този момент пред очите му причерня. Някой го хвана за ръката и го дръпна. Той се запротиви с все сили, като се бореше и пищеше.

— Пуснете ме! Не се доближавайте!

Но здравите ръце не го пускаха, а го помъкнаха нанякъде. Силно свистене в ушите му заглуши камбанния звън.

— Не — изкрещя той — Не трябва да мърдам от кръста!

— Долф…

Кой го наричаше Долф? Той беше Рудолф Веха ван Амстелвен. Момчето запремигва, като продължаваше да се съпротивлява срещу здравата хватка и да размахва ръце, и кресна:

— Проклети да сте! Леонардо, помогни ми! Той посегна слепешком към ножа си, озъби се… Някакъв пронизителен глас се вряза в мозъка му. — Ах, не, пак не е той.

Този глас му беше познат. Както и чуждият език, на който бяха произнесени думите. Обгърналата го мъгла се разсейваше. Ръцете го пуснаха. Той се олюля и бързо погледна надолу. Къде беше кръстът?

Беше изчезнал. Под краката си Долф видя гладък, зелен под. Около главата му се разнасяше топлина, гласове идеха насреща му.

— Но това е Долф. Долф…

Камбаните вече не биеха. Той отвори бавно очи и видя някаква жена, някаква необикновено висока жена със сиви очи, които го гледаха уплашено и изпитателно. И други хора видя: със странно облекло и втренчен поглед … Не бяха ли това очите на Марике? Не, но въпреки това му бяха познати. Чуждият език бръмчеше около него и той разбираше всяка дума. Поклати глава като замаян.

— Нека дойде на себе си.

— Господи, какъв му е само видът!

— От удара …

— Долф… милият ми Долф…

Изведнъж той се видя, вдигнал застрашително нож. Жената изхлипа, приближи се внимателно и докосна ръката му. Тогава той разбра истината, бавно и безвъзвратно. Намираше се в лабораторията на доктор Симиак. Жената с красивите сиви очи беше майка му. Миризмата в носа му идваше от един полуразтопен трансмитер на материя. А мъжът, който го притискаше леко към стола, беше родният му баща. Ножът падна от немощните му ръце и затрептя със забито в пода острие. Рудолф ван Амстелвен се беше върнал в своя век.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.